Номер провадження 2/754/3126/20
РІШЕННЯ

Іменем України

05 лютого 2020 року Деснянський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Панченко О.М.

при секретарі Чехун Ю.В.

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, витребування майна та визнання майнових (речових) прав на об`єкт не завершеного будівництва, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання майнових (речових) прав на нерухоме майно. В подальшому ним було подано до суду заяву про зміну предмету та підстав позову про визнання майнових (речових) прав на нерухоме майно.

Мотивує вимоги позову тим, що в 1991 році він був обраний Головою Ради громадського територіального самоврядування селища Биковня Ватутінського району м. Києва. Метою цього утворення було задоволення соціальних, культурних, побутових та інших потреб жителів місцевості. В подальшому, після ухвалення відповідного законодавства, у 2003 році дану Раду було перетворено в Орган самоорганізації населення (ОСН) мікрорайону «Биківня», яку він очолив. В межах реалізації проектів РГТС (ОСН) «Биківня» особливу увагу він приділяв соціально-економічному та культурному розвитку мікрорайону, зокрема, активно займався питаннями благоустрою та впорядкуванням занедбаних і безгосподарних територій. Однією з таких територій виявилася земельна ділянка по АДРЕСА_1 . На той час, на ній знаходилася безхазяйна напівзруйнована адміністративна будівля, яка станом на 1997 рік перебувала в аварійному стані та була взагалі непридатна для експлуатації за призначенням. Оскільки, ні в органах місцевої влади, ні в органах архітектури та містобудування, ні в бюро технічної інвентаризації, ні в будь-якій іншій установі ніде не було жодних даних стосовно цієї будівлі, а земельна ділянка взагалі не обліковувалася та ніколи в користування не відводилася, то ним було прийнято рішення здійснити повну реконструкцію цього об`єкта та збудувати нову адміністративну будівлю для потреб РГТС. За таких обставин, в липні 1997 року за його особистим звернення був розроблений та підготовлений кваліфікованим і компетентним архітектором Г.Духовичним відповідний «Проект реконструкції будинку Ради місцевого самоврядування селища Биковні». Оскільки існуюча будівля була в аварійному стані, строк її експлуатації вже був вичерпаний (оскільки при її будівництві були використані матеріали з короткотривалим строком експлуатації), відтак будівля відновленню не підлягала, то вказаним проектом було передбачено будівництво нової споруди. Тобто, не дивлячись на те, що цей документ називався «проект реконструкції», фактично це виявився проект нового будівництва. При цьому, в даному проекті було чітко визначено лише частину споруди, фрагмент стіни (колони), що підлягало збереженню на місці зруйнованої будівлі, решта ж споруди мала бути збудована заново. Розроблений проект був погоджений Головним управлінням архітектури та містобудування м. Києва та підписаний Головним архітектором Ватутінського району. Отримавши відповідну проектну документацію, позивач 15.10.1997р. в установленому порядку звернувся до Київської міської державної адміністрації з приводу надання дозволу на виконання будівельних робіт. У відповідь на дане звернення було надано доручення Першого заступника Голови Київської міської державної адміністрації Сташевського С.Т.

Оскільки рішення про право власності на новозбудований об`єкт скасовано з підстав відсутності відповідного документа про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, то автоматично вказаний об`єкт нерухомості отримує статус об`єкта незакінченого будівництва. За таких обставин, позивач змушений в судовому порядку підтверджувати свої майнові права на об`єкт незакінченого будівництва з тим, щоб у подальшому привести статус цього майна у відповідність до вимог закону. Просив суд визнати недійсним укладений між ним та відповідачем ОСОБА_6 договір дарування нежитлової будівлі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О. 14.03.2017 року за р/н 147. Витребувати з володіння відповідачки ОСОБА_5 на його користь нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку площею 207,7 кв.м., гаражу, двох альтанок, огорожі, воріт з хвірткою та насосної станції та визнати за ним майнові (речові) права на об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з наступних складових частин: літера А - житловий будинок площею 207,7 кв.м., літера Б - гараж, літери В, В1 - дві альтанки, №1 - огорожа, №2 - ворота, № 3 - хвіртка, №4- насосна станція.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав зазначених у позові, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, надіславши свої письмові пояснення по справі в яких позовні вимоги визнав, просив проводити розгляд справи без його участі.

Представник відповідачки ОСОБА_5 в судовому засіданні визнав позовні вимоги та не заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що в результаті переговорів між позивачем та його довірителькою було досягнуто домовленості, що позивач як первісний власник будівлі з власної ініціативи та за власні кошти усуває усі недоліки, які стали підставою для скасування рішення про державну реєстрацію та в подальшому в будь-який законний спосіб підтверджує її права на об`єкт нерухомого майна. Оскільки для реалізації досягнутих домовленостей необхідно скасувати попередньо укладений договір відчуження нерухомого майна, що передбачає обов`язкове застосування наслідків недійсності правочину та приведення сторін у попередній стан шляхом витребування майна, то відповідачка не заперечує проти таких заходів, адже в її інтересах, щоб умови набуття права власності на вказане нерухоме майно повністю відповідало вимогам закону. Також, після набуття прав на вказане нерухоме майно відповідачка у встановленому порядку перевела це майно з нежитлового в житлове, в зв`язку з чим органами технічної інвентаризації було проведено повторне обстеження та обміри приміщень будівлі, внаслідок чого за рахунок закритого ганку, вхідної групи, сходів та коридорів остаточна загальна площа будівлі склала 207,7 кв.м. з яких житлова площа - 119 кв.м., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В дійсності в цій будівлі вона нічого не добудовувала та не перебудовувала, а різниця в підсумку загальної площі будівлі обумовлена різною методикою обчислення площі житлової та нежитлової будівлі.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.12.2019 року було відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено її підготовчий розгляд.

16.01.2020 року позивачем у справі до суду подану заяву про зміну (доповнення) предмету позову та підстав позову про визнання майнових(речових) прав на нерухоме майно.

29.01.2020 року представником відповідачки ОСОБА_5 подано до суду письмовий відзив на позовну заяву.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

В зв"язку з визнанням позову відповідачами у справі суд на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК україни ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження.

В судовому засіданні представник позивача зазначив про те, що у 1991 році його довірительпозивач у справі ОСОБА_4 був обраний Головою Ради громадського територіального самоврядування селища Биковня Ватутінського району м. Києва. Метою цього утворення було задоволення соціальних, культурних, побутових та інших потреб жителів місцевості. В подальшому, після ухвалення відповідного законодавства, у 2003 році дану Раду було перетворено в Орган самоорганізації населення (ОСН) мікрорайону «Биківня», яку очолив позивач. В межах реалізації проектів РГТС (ОСН) «Биківня» позивач особливу увагу приділяв соціально-економічному та культурному розвитку мікрорайону, зокрема, активно займався питаннями благоустрою та впорядкуванням занедбаних і безгосподарних територій. Однією з таких територій виявилася земельна ділянка по АДРЕСА_1 , на якій на той час знаходилася безхазяйна напівзруйнована адміністративна будівля, яка станом на 1997 рік перебувала в аварійному стані та була непридатна для експлуатації за призначенням. Оскільки, ні в органах місцевої влади, ні в органах архітектури та містобудування, ні в бюро технічної інвентаризації, ні в будь-якій іншій установі ніде не було жодних даних стосовно цієї будівлі, а земельна ділянка не обліковувалася та ніколи в користування не відводилася, то позивачем було прийнято рішення здійснити повну реконструкцію цього об`єкта та збудувати нову адміністративну будівлю для потреб РГТС.

Як вбачається з матеріалів справи, в липні 1997 року за особистим зверненням позивача був розроблений та підготовлений архітектором Г.Духовичним відповідний «Проект реконструкції будинку Ради місцевого самоврядування селища Биковні» (а.с. 134-137). Оскільки існуюча будівля була в аварійному стані, строк її експлуатації вже був вичерпаний, відтак будівля відновленню не підлягала, то вказаним проектом було передбачено будівництво нової споруди, в даному проекті було також чітко визначено лише частину споруди, фрагмент стіни (колони), що підлягало збереженню на місці зруйнованої будівлі, решта ж споруди мала бути збудована заново.

Розроблений проект був погоджений Головним управлінням архітектури та містобудування м. Києва та підписаний Головним архітектором Ватутінського району.

Отримавши відповідну проектну документацію, позивач 15.10.1997 р. в установленому порядку звернувся до Київської міської державної адміністрації з приводу надання дозволу на виконання будівельних робіт. У відповідь на дане звернення було надано доручення Першого заступника Голови Київської міської державної адміністрації Сташевського С.Т. від 16.10.1997р. за № 17144. (а.с. 131-132).

В подальшому до проекту було розроблено та підготовлено усю необхідну документацію стосовно інженерного забезпечення будівлі, отримано необхідні технічні умови, вжито заходів авторського нагляду виконання проекту, призначено відповідальних осіб, тощо.

Як зазначив в судовому засіданні представник позивача, скільки остаточне оформлення усієї необхідної дозвільної документації розтягувалося в часі, то з міркувань економії та оптимізації будівельного процесу позивач розпочав організовувати та виконувати підготовчі будівельні роботи на ділянці за власні кошти та тими засобами, які були в його особистому розпорядженні. Після очищення та підготовки земельної ділянки, вивезення будівельного сміття та створення необхідного будівельного майданчику, позивач так само за власний рахунок забезпечив доставку на об`єкт всього необхідного будівельного матеріалу. Після завезення будівельного матеріалу виникла доцільність використання цих матеріалів за їх призначенням та здійснення будівництва. На цьому етапі також усі будівельні та суміжні підрядні роботи, використання будівельної техніки, обладнання та устаткування тощо - усе було виконано за рахунок позивача. Після будівництва стін та даху будівлі виникла необхідність її внутрішнього оздоблення, облицювання фасаду, інженерного забезпечення тощо. Після виконання цих робіт виникла необхідність впорядкування прилеглої території, будівництва господарських споруд, облаштування огорожі, озеленення території, тощо. В період часу з 1998 по 2000 роки на місці безхазяйної аварійної будівлі було збудовано нову капітальну будівлю з господарськими спорудами та облаштуванням прилеглої території. При цьому, усі організаційні та інжинірингові роботи, усі будівельні роботи, будівельні матеріали, техніка та устаткування, які були використані в процесі будівництва та облаштування будівлі, господарських споруд та прилеглої території, усі суміжні послуги щодо доставки будматеріалів, вивезення будівельного сміття, охорони будівельного майданчику тощо, усе внутрішнє оздоблення та інженерне облаштування будівлі, а також благоустрій прилеглої території - все було виконано за рахунок особистих коштів позивача.

На підтвердження проведення таких робіт позивач надав суду відповідні докази вартості матеріалів, вартість проведених робіт та акти виконаних робіт, накладні та докази оплати таких матеріалів та робіт (а.с. 17-130).

Отже, за рахунок особистої участі та особистих коштів позивача і засобів було створено нове нерухоме майно, а саме: двоповерхову будівлю з господарськими та побутовими спорудами (гараж, насосна станція, дві альтанки, огорожа з ворітьми та хвірткою) за адресою: АДРЕСА_1 .

25 січня 2016 року державним реєстратором Головного територіального управління юстиції м. Києва було проведено відповідну державну реєстрацію прав на об`єкт нерухомого майна, в результаті чого в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр права власності на нерухоме майно було внесено відомості щодо права власності на нежитлову будівлю, площею 198,7 кв.м., гараж, альтанки, огорожу, ворота, хвіртку та насосну станцію, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки позивач виступав і замовником, і інвестором вказаного будівництва, то відповідно державна реєстрація прав на цей об`єкт нерухомості була здійснена на його ім`я. (а.с. 158-159).

14 березня 2017 року позивач безоплатно відчужив вказаний вище об`єкт на користь відповідача ОСОБА_6 , про що було укладено відповідний договір дарування нежитлової будівлі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О. за реєстровим номером № 147. (а.с. 160-161).

29 травня 2017 року відповідач ОСОБА_6 продав цей об`єкт відповідачці ОСОБА_5 , про що було підписано відповідний договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заслоцькою Л.І. та зареєстровано за реєстровим номером № 95. (а.с.162-164).

Відповідачка ОСОБА_5 , як новий власник, перевела будівлю з нежитлового в житловий фонд, внаслідок чого будівля офіційно отримала статус житлової, а після остаточних обмірів та інвентаризації приміщень загальна площа будівлі склала 207,7 кв.м., з яких житлова площа: 119 кв.м. (а.с. 165 - 166).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.11.2018р. № 826/11987/17 визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Хиби А.В. від 27.01.2016р. індексний номер № 27949017 про реєстрацію на ім`я позивача права власності на об`єкт нерухомості.

В ході розгляду даної адміністративної справи було встановлено, що при проведенні державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт було порушено п. 40 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно (затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015р. № 1127), а саме реєстратору не було надано документу, який засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Позивач вважає, що дане порушення сталося внаслідок того, що в наданій реєстратору технічній документації проект будівництва визначено як реконструкція, хоча в дійсності, відбулося будівництво нової будівлі, як то передбачено цим проектом. Внаслідок неправильного визначення статусу об`єкта будівництва державний реєстратор здійснив реєстрацію прав на вказаний об`єкт не за тією процедурою, що зрештою і призвело до визнання судом цих дій реєстратора протиправними.

Згідно п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (затвердженого постановою КМУ від 26.10.2011р. № 1141), скасування рішення реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно є підставою скасування набутих на підставі цього рішення права власності на нерухоме майно. Відтак, наразі існує об`єктивна необхідність повторного проходження зацікавленими особами (замовником та фактичним користувачем) передбаченої законом процедури набуття прав на нерухоме майно.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., яку ратифіковано Законом України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Гарантії здійснення права власності та його захисту кореспондуються й з національним законодавством.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації прав на нього відповідно до закону.

Крім того, статтею 876 ЦК України передбачено, що власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Отже, в розумінні ст. 876 ЦК України позивач у справі є власником усіх результатів виконаного на його замовлення будівництва та пов`язаних з цим підрядних робіт.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З огляду на те, що рішенням адміністративного суду встановлено порушення порядку первинного набуття права власності на вказаний об`єкт нерухомості та визнано неправомірним рішення реєстратора про державну реєстрацію права власності, то набуте позивачем право власності на нерухоме майно, а також вчинений позивачем правочин - договір дарування - підлягають скасуванню.

Пунктом 41 «Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26.10.2011р., передбачено, що скасування рішення реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно є підставою скасування набутих на підставі цього рішення права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, є підставою недійсності цього правочину.

Згідно ч. 2 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Виходячи з того, що за фактичними обставинами справи відчуження спірного об`єкта нерухомості відбулося декілька разів, то суд приходить до висновку про застосування практики та правових позицій Верховного Суду, згідно яких власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі № 128/2526/16-ц).

Відповідно до ст. 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Майнові права є неспоживчою річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майном, яке може оцінюватися, вважаються об`єкти в матеріальній формі, будівлі та споруди (включаючи їх невід`ємні частини), машини, обладнання, транспортні засоби тощо; паї, цінні папери; нематеріальні активи, в тому числі об`єкти права інтелектуальної власності; цілісні майнові комплекси всіх форм власності. Майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

Пунктом 5 ст. 7 вказаного закону передбачено, що інвестор має право володіти, користуватись і розпоряджатись об`єктами та результатами інвестицій.

Відповідно до п. 1 ст. 18 Закону, держава гарантує стабільність умов здійснення інвестиційної діяльності, додержання прав і законних інтересів її суб`єктів.

Згідно ст. 19 Закону захист інвестицій - це комплекс організаційних, технічних та правових заходів, спрямованих на створення умов, які сприяють збереженню інвестицій, досягненню цілі внесення інвестицій, ефективній діяльності об`єктів інвестування та реінвестування, захисту законних прав та інтересів інвесторів, у тому числі права на отримання прибутку (доходу) від інвестицій.

Системний аналіз вказаних правових норм дає підстави до чіткого висновку про те, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Таким чином, майнове право - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття права власності.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Виходячи з обставин справи та з урахуванням вимог цивільного процесуального закону щодо належності, допустимості та достатності доказів, викладені позивачем в позові обставини набуття та скасування права власності на Об`єкт нерухомості підтверджуються: Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.03.2016р. № 54645039; витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-016 від 16.11.2016р.; договором дарування нежитлової будівлі від 14.03.2017р., що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мироненко М.О. за № 147; копією договору купівлі-продажу від 25.05.2017р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Заслоцькою Л.І. за № 95; копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 107237264 від 12.12.2017р.; рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.11.2018р.у справі № 826/11987/17. Обставини створення Об`єкта будівництва та його технічного стану підтверджуються наступними доказами: актом комісійного огляду будівлі (приміщень) від 19.10.2016р.; видатковими накладними, рахунками, чеками та товарною документацією, щодо придбання (закупівлі) будівельних матеріалів та засобів, договорами підряду, актами приймання-передачі виконаних робіт, кошторисами.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що позивачем було замовлено, профінансовано та прийнято усі етапи та стадії будівництва (створення майна), то є усі правові підстави визнання за ним майнових (речових) прав на новостворене майно, оскільки він є власником усіх будівельних, оздоблювальних та технічних матеріалів, усіх результатів фактично виконаних будівельних робіт, а також іншого майна (матеріальних цінностей), які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 47, 55 Конституції України, ст.ст. 4, 5, 7, 9, 18, 19 ЗУ «Про інвестиційну діяльність», ст.ст. 12, 16, 177, 190, 203, 215, 216, 328, 331, ЦК України, керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 19, 30, 49, 50, 82, 120, 127, 175-177, 184, 187 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, витребування майна та визнання майнових (речових) прав на об`єкт не завершеного будівництва, - задовольнити в повному обсязі.

Визнати недійсним укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 договір дарування нежитлової будівлі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О. 14.03.2017 року за р/н 147.

Витребувати з володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку площею 207,7 кв.м., гаражу, двох альтанок, огорожі, воріт з хвірткою та насосної станції.

Визнати за ОСОБА_4 майнові (речові) права на об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з наступних складових частин: літера А - житловий будинок площею 207,7 кв.м., літера Б - гараж, літери В, В1 - дві альтанки, №1 - огорожа, №2 - ворота, № 3 - хвіртка, №4- насосна станція.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 2 523 грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 2 523 грн. 50 коп.

Позивач: ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачка: ОСОБА_5 РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_6 РНОКПП НОМЕР_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 20.02.2020 року.

Суддя: О.М. Панченко