Справа № 343/1294/18
Провадження № 22-ц/4808/699/20
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю

представників: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

адвоката Ошуста С.Є.,

ОСОБА_4 адвоката Маланюка О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду від 04 березня 2020 року, ухвалене у складі судді Домбровська Г. В. в м. Івано-Франківськ,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.

Позовні вимоги з врахуванням збільшених позовних вимог мотивовані тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 12 вересня 2016 року укладено договір дарування відповідно до якого ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а обдаровувані прийняли у власність належну дарувальнику трьохкімнатну квартиру під номером АДРЕСА_1 . Вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя його та ОСОБА_1 , оскільки її придбано за спільні кошти і час перебування сторін у шлюбі. Дозвіл на відчуження вказаної квартири він не надавав. Просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що укладений 12.09.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; скасувати запис №16402110 від 12.09.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ; скасувати запис №16402078 від 12.09.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 березня 2020 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійним договору дарування задоволено.

Визнано недійсним Договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що укладений 12.09.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Скасовано запис №16402110 від 12.09.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Скасовано запис №16402078 від 12.09.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати зі сплати судового збору в розмірі 704,80 грн..

На дане рішення представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволені позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для встановлення правового режиму майна як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Вказує, що майно хоча й набуте у час шлюбі, але за особисті кошти одного з подружжя, що підтверджується долученими документами (фотокопії, які завірені судом) , тому спірна квартира є особистою власністю одного з подружжя в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України. Крім того, відсутність згоди одного з подружжя на укладання договору не може бути підставою для визнання спірного правочину недійсним.

21 травня 2020 року ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що , що разом спільною працею заробляли кошти на утримання сімї, працюючи в Чехії, таким чином квартира придбана за спільні кошти та спільною сумісною власність подружжя. Нотаріально посвідченої згоди на відчуження даної квартири він не давав.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала, просить задовольнити цю скаргу.

Представник ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги заперечив, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволені апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні ОСОБА_1 договору дарування квартири від 12 вересня 2016 року, не було отримано у письмовій формі згоди ОСОБА_4 , як співвласника цієї квартири. Таким чином при укладенні оскаржуваного договору було порушено вимоги ст. 65 СК України, що відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України є підставою недійсності даного правочину. Оскільки на підставі оскаржуваного правочину до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено записи про реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (запис №16402110 від 12.09.2016 року, запис №16402078 від 12.09.2016 року), для забезпечення відновлення порушених прав ОСОБА_4 у спірних правовідносинах суд прийшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про скасування запису №16402110 від 12.09.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , та скасування запису №16402078 від 12.09.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.04.1991 року (а.с.135).

12 січня 2006 року між підприємцем ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено Договір на дольову участь у будівництві житлового будинку з групи житлових будинків з вбудованими приміщеннями адміністративно-громадського призначення по АДРЕСА_2 (а.с.104).

На підставі Акту приймання-передачі приміщення згідно договору від 19 січня 2009 року (а.с.105) ОСОБА_1 було передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 79,6 кв.м.

18.03.2010 року на підставі Рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №55 від 18.2.2010 року ОСОБА_1 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (а.с.79).

23.03.2010 року ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем ОСОБА_4 (а.с.80).

24.06.2014 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 від 24.06.2014 року (а.с.99).

20 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір дарування відповідно до якого ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а обдаровувані прийняли у власність належну дарувальнику трьохкімнатну квартиру під номером АДРЕСА_1 , договір посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Пітеляк С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1365 (а.с.77).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частинами першою, другою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до пункту 4.2. Глави 1 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Якщо в заяві про згоду на відчуження спільного майна зазначено прізвище, ім`я, по-батькові фізичної особи, найменування юридичної особи, на відчуження якого дається згода, нотаріус при посвідченні відповідного договору зобов`язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій заяві.

Якщо у згоді на відчуження спільного майна вказано, кому персонально (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи) він погоджується продати, подарувати, заставити тощо спільно набуте майно, чи вказано ціну продажу, інші умови укладення договору, нотаріус при посвідченні такого договору зобов`язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій згоді.

Відповідно до абзаців першого та другого пункту 5 Інструкції на спеціальних бланках нотаріальних документів з лицьового та зворотного боку цих бланків викладаються: тексти договорів, заповітів, довіреностей, свідоцтв, актів про морські протести та протести векселів, перекладів у разі засвідчення нотаріусом вірності перекладу документа з однієї мови на іншу, заяв, на яких нотаріусом засвідчується справжність підпису, за винятком заяв у електронній формі, заяв та примірників документів, що залишаються у справах нотаріуса, а також дублікатів нотаріальних документів. Зазначені нотаріальні дії, вчинені без використання спеціальних бланків нотаріальних документів, є нечинними.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) у яких Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, ВеликаПалата Верховного Суду вказала він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово.

Апелянт не заперечує відсутності згоди на укладання договору.

Суд першої інстанції, встановивши, що спірна квартира придбана за час перебування сторін у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя, правочин вчинено без згоди ОСОБА_4 ,а тому дійшов обґрунтованого висновку, про наявність підстав, передбачені статтею 230 ЦК України, для визнання правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_5 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 04 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 04 вересня 2020 року.

Судді: В.Д. Фединяк

І.В. Бойчук

В.А.Девляшевський