Провадження № 22-ц/801/397/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 лютого 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),

суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

з участю секретаря судового засідання Кузьменко Б.І.,

розглянув у судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2019 року, ухвалене суддею Король О.П., повний текст якого складено 05 грудня 2019 року

в справі №127/16780/19

за позовом ОСОБА_1 (позивач)

до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Вінницягаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницягаз Збут» (відповідачі)

про визнання договору на газопостачання недійсним, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до міського суду з позовом до ОСОБА_2 , ПАТ «Вінницягаз», ТОВ «Вінницягаз Збут» про визнання договору на газопостачання недійсним, в обґрунтування якого посилався на те, що 15.09.2015 між відповідачами ОСОБА_2 , ТОВ «Вінницягаз Збут» та ПАТ «Вінницягаз» було укладено Договір про надання населенню послуг з газопостачання за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає зазначений договір укладений з порушенням норм Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.1999 № 2246 «Про затвердження правил надання послуг з газопостачання» в частині ненадання всіх необхідних для укладення договору документів та укладення за однією адресою двох договорів з двома споживачами-співвласниками будинку.

Посилаючись на недійсність правочину як такого, що порушує публічний порядок (ст. 228 ЦК України), що укладений під впливом обману (ст. 230 ЦК України), вчиненого в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (ст. 232 ЦК України) просив визнати недійсним Договір про надання населенню послуг з газопостачання від 15.09.2015.

Крім того зазначив, що укладенням оспорюваного правочину йому заподіяна матеріальна шкоди у розмірі 63 312,18 грн та моральна шкода у сумі 10 000 грн, яка має бути стягнута солідарно з відповідачів у подвійному розмірі.

Матеріальну шкоду обґрунтував тим, що за рекомендацією ПАТ «Вінницягаз», викладеною у листі, він за власні кошти провів реконструкцію системи газопостачання своєї частини житлового будинку, загальна вартість якої складає 63 312,18 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат, понесених на професійну правничу допомогу, 3000 грн.

Не погодившись із рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі зазначили, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вважають, що судове рішення ухвалене судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Кашпрук О.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечує з тих підстав, що укладенням нею договору на газопостачання права позивача не порушуються.

Представник ТОВ «Вінницягаз Збут» - адвокат Бобко Т.Є. проти вимог апеляційної скарги заперечує, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Представник ПАТ «Вінницягаз» подав суду заяву про розгляд справи в його відсутність.

Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 26.02.2008 здійснено поділ житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 та виділено ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у власність по Ѕ частці будинку з відповідним переліком приміщень.

Відповідно до реєстраційного посвідчення від 05.08.2008 КП «ВООБТІ» зареєструвало право власності ОСОБА_4 на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 із зазначенням конкретних приміщень, з яких ця частка складається.

15.07.2015 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ТОВ «Вінницягаз Збут», ПАТ «Вінницягаз» укладено Договір про надання населенню послуг з газопостачання» № на якому є відмітка про те, що в «присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підписав і отримав 08.12.2015 в ел. кабінеті».

15.09.2015 аналогічний Договір № на постачання природного газу за адресою: АДРЕСА_1 укладено між ОСОБА_2 , ТОВ «Вінницягаз Збут», ПАТ «Вінницягаз».

З 17.05.2019 ПАТ «Вінницягаз» змінило повну та скорочену назву на Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» (АТ «Вінницягаз»).

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, виділені позивачеві ОСОБА_1 приміщення будинку АДРЕСА_1 не мали газових приладів, а система газопостачання будинку була влаштована таким чином, що фактично споживати газ позивач не міг. Тому ОСОБА_1 здійснив реконструкцію системи газопостачання, належної йому частини будинку.

Так, ним було придбано газовий котел, розширювальний бак, газовий лічильник, виготовлений проект реконструкції внутрішньої системи газопостачання, проведені монтажні роботи, укладений договір з ПАТ «Вінницягаз» на виконання монопольних робіт.

Судом також встановлено, що на час розгляду справи у суді позивач фактично не може споживати газ через нездійснення врізування його газової труби до труби-вводу.

Листом від 12.12.2016 № 6894 відповідача ОСОБА_2 повідомлено про неможливість присвоєння адреси її частині житлового будинку, а тому частини будинку, як належні ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 мають одну поштову адресу: АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.04.2019 у справі № 127/27400/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог - ПАТ «Вінницягаз» про зобов`язання утриматись від вчинення дій з втручання в систему газопостачання з метою припинення газопостачання в частину будинку встановлено, що 10.01.2019 ОСОБА_2 уклала з ПАТ «Вінницягаз» та з ТОВ «Вінницягаз Збут» типові договори № постачання природного газу побутовим споживачам, відповідно до яких здійснюється газопостачання частини будинку, належної ОСОБА_2 .

Пунктом 4 глави 3 розділу 6 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетичних та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494 визначено, що договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.

Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (п.7 гл. 3 розділу 6 Кодексу газорозподільних систем).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не були доведені підстави недійсності оспорюваного ним договору, а також те, що оспорюваним договором порушені його права на отримання послуг з газопостачання належної йому частини будинку. Так само оскільки позивачем не доведено складу майнового правопорушення, передбаченого нормами статті 1166 ЦК України та факту заподіяння моральної шкоди (ст. 23 ЦК України), суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення майнової та моральної шкоди.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах чинних актів цивільного законодавства.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 7 Постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вимогами частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Звертаючись із позовом до суду позивач зазначив, що Договір про надання населенню послуг з газопостачання від 15.09.2015 укладено між відповідачами під впливом обману, у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною та є таким, що порушує публічний порядок. При цьому позивач посилається на норми статей 228, 230, 232 ЦК України.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, а також внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, передбачені статтями 230, 232 ЦК України.

За змістом статті 230 ЦК України під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

У порушення вимог статті 81 ЦПК України, яка покладає обов`язок на кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивачем не було надано об`єктивних доказів, які б підтверджували факт укладення договору про надання населенню послуг з газопостачання між відповідачами ОСОБА_2 , ПАТ «Вінницягаз», ТОВ «Вінницягаз Збут» внаслідок обману, що тягне за собою визнання вказаного правочину недійсним. Крім того, ОСОБА_1 взагалі не є стороною оскаржуваного ним договору, а тому його посилання на статтю 230 ЦК України, як підставу для визнання правочину недійсним є необґрунтованими.

Згідно з частиною першою статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним на підставі зазначеної норми необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.

Критерій "зловмисності" не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

Разом з тим, форма оскаржуваного договору про надання населенню послуг з газопостачання, затверджена Постановою Кабінету Міністрів від 05.07.2006 № 938, яка була чинною на час укладення договору, а тому правові підстави для визнання її недійсною, як правочину, вчиненого представником з перевищенням повноважень, відсутні.

Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача, проте останнім не доведено наявності таких обставин.

Щодо посилань позивача на те, що укладений відповідачами договір є правочином, який порушує публічний порядок, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно із цією статтею правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний Кодекс виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року (провадження N 6-1528цс15).

З огляду на викладене, укладення договору про надання населенню послуг з газопостачання згідно зі змісту статті 228 ЦК України не є правочином, який порушує публічний порядок.

Відповідно до частини першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Таким чином, підставою цивільно-правової відповідальності за завдану майнову або немайнову (моральну) шкоду є діяння, що містить склад цивільно-правового порушення - сукупність таких елементів: протиправне діяння, шкода, причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням та шкідливими наслідками, а також вина правопорушника.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях - частина 6 статті 81 ЦПК України.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Установивши, що ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог про наявність вини відповідачів у заподіяні йому майнової та немайнової (моральної) шкоди шляхом неправомірного укладення договору про надання населенню послуг з газопостачання не довів складу цивільно-правового правопорушення у діях відповідачів, передбаченого нормами статті 23, 1166, 1167 ЦК України, то суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Судом вірно взято до уваги той факт, що договір про надання населенню послуг з газопостачання від 15 вересня 2015 року укладений між відповідачами ОСОБА_2 , ТОВ «Вінницягаз Збут» та ПАТ «Вінницягаз» відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 9.12.1999 № 2246, яка втратила чинність 16.07.2016 року у зв`язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 13.06.2016 року № 442, також втратив чинність, і на сьогодні відносини ОСОБА_2 з газопостачальною і газорозподільною організаціями врегульовані іншими цивільно-правовими договорами про приєднання.

При цьому підключення ОСОБА_2 до побутового газопроводу і фактичне споживання нею газу відповідно до укладених договорів, не перешкоджає укладенню відповідних договорів позивачем ОСОБА_1 за умови виконання ним умов такого підключення, про що йому повідомлено ПАТ «Вінницягаз» і ТОВ «Вінницягаз Збут», тим більше, що ним вже облаштовано окрему систему газопостачання його частини житлового будинку.

Не можуть бути підставою для скасування судового рішення і доводи апелянта про те, що суд першої інстанції протиправно обмежив його в часі виступу, в результаті чого він не зміг в повній мірі довести свою позицію по справі, не витребував письмові докази, що істотно вплинуло на винесене рішення.

Так, відповідно до частини 7 статті 242 ЦПК України тривалість судових дебатів визначається головуючим з урахуванням думки учасників справи виходячи з розумного часу для викладення промов. Головуючий може зупинити промовця лише тоді, коли він виходить за межі справи, що розглядається судом, або повторюється, або істотно виходить за визначені судом межі часу для викладення промов у судових дебатах.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апелянт посилаючись на не витребування судом першої інстанції певних доказів, клопотання про витребування яких він включив до позовної заяви, не наполягав на витребуванні цих доказів в суді першої інстанції, а також не подав відповідного клопотання суду апеляційної інстанції, а збирання доказів у цивільних справах відповідно до частини 2 статті 13 ЦПК України не є обов`язків суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий І.М. Стадник

Судді Ю.Б. Войтко

І.В. Міхасішин