ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/7277/19Головуючий у 1-й інстанції Герчаківська О.Я.
Провадження № 22-ц/817/231/20 Доповідач - Ходоровський М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Ходоровський М.В.

суддів - Бершадська Г. В., Ткач О. І.,

секретаря - Панькевич Т.І.

з участю - позивача ОСОБА_1 адвоката Ходюк К.М.

відповідача ОСОБА_2 адвоката Повстюх О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 листопада 2019 року (головуючий суддя Герчаківська О.Я., повний текст рішення складено 04 грудня 2019 року) у цивільній справі № 607/7277/19 за позовом ОСОБА_1 , третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 . Позивачка зазначила, що дана квартира внаслідок приватизації є спільною сумісною власністю її та доньок ОСОБА_4 , після одруження якої прізвище ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , після одруження якої прізвище ОСОБА_7 . Згідно з технічним паспортом, який складено станом на 14 серпня 2003 року, спірна квартира є двокімнатною, житлова площа 23,2 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 13,8 кв.м., 2-а кімната - 9,4 кв.м., кухня - 5.5 кв.м., вбиральня (поєднана) - 2,9 кв.м., коридор - 6.6 кв.м., вбудована шафа - 1,1 кв. м. Загальна площа квартири - 39,3 кв.м. У квартирі проживає вона та відповідачка із сімєю.. Інша донька ОСОБА_3 , у квартирі не проживає.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 спільно із своїм чоловіком ОСОБА_8 вчиняють конфлікти, погрожують, завдають шкоди її майну та перешкоджають в користуванні квартирою, чинять моральний та психологічний тиск, не здійснюють оплату за електроенергію, водопостачання (гаряча, холодна вода), водовідведення, опалення, газопостачання, хоча зазначеними комунальними послугами користуються , позивачка просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: у користування позивача і ОСОБА_3 виділити житлову кімнату площею 23,2 кв.м.; у користуванні відповідача залишити житлову кімнату, площею 13,8 кв.м., в загальному користуванні залишити: кухню - 5.5 кв.м., вбиральню (поєднану) - 2,9 кв.м., коридор - 6.6 кв.м., вбудовану шафу - 1,1 кв. м.; зобов`язати відповідача брати участь в утриманні квартири АДРЕСА_1 , а саме оплачувати житлово-комунальні послуги по утриманню квартири, відповідно до встановленого порядку користування нею.

18.07.2019 року ОСОБА_3 , як третя особа із самостійними позовними вимогами, предявила позов до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 . Зазначила, що дана квартира внаслідок приватизації є спільною сумісною власністю її, мами ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 . ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою, відповідач чинить їм перешкоди у користуванні спільним житлом. На даний час в спірній квартирі вона не проживає через незгоди між співвласниками, але має бажання в майбутньому там проживати а тому просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: у користування позивача ОСОБА_3 і ОСОБА_1 виділити житлову кімнату площею 13,8 кв.м.; у користуванні ОСОБА_2 - житлову кімнату, площею 9,4 кв.м. в загальному користуванні залишити: кухню - 5,5 кв.м., вбиральню (поєднану) - 2,9 кв.м., коридор - 6.6 кв.м., вбудовану шафу - 1,1 кв.м.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 25 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 просять рішення суду щодо відмови у позові про визначення порядку користування квартирою скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким їхні вимоги задовольнити. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено приписи ч.2 ст. 319 ЦК України, якою встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом, проте суд надав перевагу правам та інтересам відповідачки, проігнорувавши права та інтереси інших двох співвласників. Судом не враховано, що встановлення порядку користування квартирою в судовому порядку дозволило б розділити особові рахунки по сплаті комунальних послуг між співвласниками.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали та пояснили, що позивачка просила виділити їй у користування кімнату площею 13,8 а у користування ОСОБА_9 виділити житлову кімнату, площею 9,4 кв.м.. У прохальній частині позовної заяви щодо площ кімнат міститься описка. Відповідач ОСОБА_9 та її представник заперечили відносно апеляційної скарги вважають, що рішення суду є законним, обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову про визначення порядку користування квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення порядку користування нею, де житлова площа становить 23,2 кв.м, у якій проживають п`ять осіб, та мають намір проживати, ще четверо осіб (сім`я ОСОБА_3 ), призведе до погіршення житлових умов цих осіб; права ОСОБА_1 , яка займає кімнату площею 9.4 кв.м. не порушені, як і не порушені права ОСОБА_3 , яка тривалий час не проживає у спірному житлі.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону та грунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 серпня 2003 року начальником Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_1 належить за правом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . Відповідач після одруження змінила прізвище з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_5 », а третя особа з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_7 ».

Згідно технічного паспорта, складеного Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації станом на 14 серпня 2003 року, квартира АДРЕСА_1 є двокімнатною, житлова площа 23,2 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 13,8 кв.м., 2-а кімната - 9,4 кв.м., кухня - 5.5 кв.м., вбиральня (поєднана) - 2,9 кв.м., коридор 6,6 кв.м., вбудована шафа - 1,1 кв. м. Загальна площа квартири - 39,3 кв.м.

Із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 25 серпня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, 25 червня 2009 року ОСОБА_10 зареєструвала шлюб із ОСОБА_8 , у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_5 ». У шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_8 народилося двоє дітей: син ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як слідує із свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 05 лютого 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, та дочка ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане 03 липня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції.

У квартирі проживає позивач ОСОБА_1 , яка займає кімнату площею 9.4 кв.м. та відповідач ОСОБА_2 із чоловіком та двома дітьми, що займають кімнату площею 13.8 кв.м. ОСОБА_3 , що є співвласником квартири у ній не проживає. Між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 виникають конфлікти щодо користування квартирою.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За змістом статей 355, 356, 358 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Як зазначено в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 (із змінами і доповненнями) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Статтею 150 ЖК Української РСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Відповідно до додатку постанови виконавчого комітету Тернопільської обласної ради народних депутатів і президії обласної ради професійних спілок від 10 січня 1985 року №2, мінімальний розмір жилої площі на кожного члена сім`ї у місті Тернополі становить 6,0 кв.м., а середня забезпеченість жилою площею, становить 8,1 кв.м., у місті Тернополі.

З врахуванням встановлених обставин у справі та зазначених норм права. суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те. що при мінімальному розміру жилої площі на кожного члена сім`ї 6,0 кв.м., що встановлений у м. Тернопіль, визначення порядку користування квартирою призведе до зменшення цього розміру площі на кожного члена сім`ї; права ОСОБА_1 при користуванні житловою кімнатою площею 9.4 кв.м. не є порушені, не є порушені також права ОСОБА_3 , яка тривалий час не проживає у спірному житлі.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо надання судом переваги правам та інтересам відповідачки, ігнорування прав та інтересів позивача і третьої особи із самостійними позовними вимогами, як співвласників квартири, виходячи з наступного.

Вищезазначено, що вимоги полягали у визначенні порядку користування квартирою між співласниками ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з однієї сторони та співвласником ОСОБА_2 та членами її сімї з другої сторони. За положеннями додатку до постанови виконавчого комітету Тернопільської обласної ради народних депутатів і президії обласної ради професійних спілок від 10 січня 1985 року №2, мінімальний розмір жилої площі на кожного члена сім`ї у місті Тернополі становить 6,0 кв.м. Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що встановлення порядку користування приміщеннями квартири призведе до погіршення житлових умов цих осіб - до зменшення площі на кожного члена сімї. Суд у даному випадку правильно застосував норми житлового права, які встановлюють норми жилої площі.

Рішення суду є законним, обгрунтованим, підстав його скасування не має.

Стосовно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.1, 375, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 листопада 2019 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді