Справа № 465/777/19 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/1661/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Мельничук О.Я., Левика Я.А.

секретаря: Сеньків Х.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справив місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського центру зайнятості на рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2020 року Львівський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення допомоги по безробіттю в розмірі 101 301,59 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 22 червня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського міського центру зайнятості в пошуках роботи, у зв`язку з чим йому було надано статус безробітного на підставі власноручно підписаної заяви, в якій він зазначив, що не займається жодним з видів діяльності, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» та не забезпечує себе роботою, тобто, не є підприємцем. Стверджує, що за час перебування на обліку як безробітний, ОСОБА_1 отримував у Львівському міському центрі зайнятості матеріальне забезпечення - допомогу по безробіттю з 22 червня 2012 року по 18 березня 2013 року у розмірі 17 936,08 грн. Зазначає, що 23 листопада 2017 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Львівського міського центру зайнятості в пошуках роботи і йому було надано статус безробітного. Під час чергового відвідування центру зайнятості 08 листопада 2018 року встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований, як фізична особа-підприємець з 27 травня 2002 року. 07 грудня 2018 року в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис за номером 2 096002 про включення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 . Виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі зайняття підприємницькою або іншою діяльністю, пов`язаною з отриманням доходу безпосередньо від цієї діяльності. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського міського центру зайнятості кошти у розмірі 101 301,59 грн. повернення допомоги з безробіття та судові витрати у розмірі 1921 грн.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2020 року у задоволенні позову Львівського міського центру зайнятості відмовлено.

Рішення суду оскаржив Львівський міський центр зайнятості, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт стверджує, що під час реєстрації у Львівському міському центрі зайнятості та набуття статусу безробітного 22 червня 2012 року та повторної реєстрації з набуттям статусу безробітного 23 листопада 2017 року ОСОБА_1 не повідомив центр зайнятості, що з 27 травня 2002 року зареєстрований як фізична особа-підприємець. В Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про його реєстрацію як фізичної особи-підприємця лише 07 грудня 2018 року, оскільки державна реєстрація ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця була проведена до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців». Зазначає, що відповідальність за достовірність даних, поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері занятості населення та трудової міграції даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного. Вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 27 червня 2006 року, яким припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , що не пов`язано з банкрутством, не є належним і допустимим доказом щодо припинення підприємницької діяльності, оскільки лише внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця свідчить про припинення підприємницької діяльності, тому саме з дати внесення такого запису фізична особа позбавляється статусу підприємця. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити судове рішення, яким позов Львівського міського центру зайнятості задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову Львівського міського центру зайнятості, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність умислу на зловживання своїми правами у діях відповідача чи свідомого надання неправдивих відомостей при поданні у червні 2012 року та листопаді 2017 року до Львівського міського центру зайнятості заяви про надання статусу безробітного, а також не доведено належність відповідача до категорії зайнятих осіб, отримання ним доходів станом на момент надання йому статусу безробітного та виплати відповідної державної допомоги по безробіттю.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов`язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти та поєднують навчання з роботою.

Відповідно до п. 1 ч. 1. ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам, за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування. (ч. 2 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення»).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття» та цього закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.06.2012 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського міського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного. Відповідно до повідомлення щодо незайняття шукачем роботи окремими видами трудової діяльності останній зазначив, що на момент звернення не займається жодним із видів діяльності, визначені ч.3 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення».

Згідно з Витягом із наказів про прийняття рішень по особі ОСОБА_1 ПК № 00005 22 червня 2012 року відповідачу надано статус безробітного, призначено допомогу по безробіттю, 19 березня 2013 року виплати припинені та знято відповідача з обліку.

29 листопада 2017 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Львівського міського центру зайнятості про надання статусу безробітного. Витягом із наказів про прийняття рішень по особі ОСОБА_1 ПК № 00075 встановлено, що 29 листопада 2017 року останньому надано статус безробітного, 30 листопада 2017 року призначено допомогу по безробіттю, 27 грудня 2018 року припинено виплати по безробіттю та реєстрацію безробітного.

З розрахунку сум виплаченого матеріального забезпечення на випадок безробіття безробітному ОСОБА_1 виплачено 101 310 грн. 59 коп. за період з 22 червня 2012 року по 18 березня 2013 року та з 30 листопада 2017 року по 09 грудня 2018 року (а.с. 4).

Згідно з п. 18 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про зайнятість населення», Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики, Державної податкової служби України № 60/62 від 13.02.2009 року (далі - Порядок) центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань: проводять розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійним фондом України. Таке розслідування здійснюється шляхом звіряння даних, зазначених у документах страхувальника, з базою даних центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійного фонду України, а у разі потреби - шляхом проведення виїзних планових та позапланових перевірок страхувальників.

Розслідування згідно з цим Порядком здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної.

Перевірка проводиться районними, міськрайонними, міськими та районними у містах центрами зайнятості, на які покладено виконання функцій робочих органів виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, за місцем реєстрації роботодавця як платника внесків на загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття (далі - центри зайнятості) у разі, коли: під час перебування особи на обліку як безробітної до центру зайнятості надійшла інформація від державних органів, підприємств, установ, організацій чи громадян про обставини, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг безробітній особі, яка відрізняється від поданих нею відомостей, або така інформація розміщена в засобах масової інформації (п. 3 Порядку).

За результатами звірки або перевірки оформлюється акт, який підписується посадовими особами, що її проводили. У разі встановлення недостовірності даних, на підставі яких особі надано статус безробітної та право на виплату матеріального забезпечення, особа ознайомлюється з актом, про що засвідчує власним підписом. У разі відмови особи підписати акт про це робиться відповідна відмітка спеціалістом центру зайнятості (п. 5 Порядку).

На підставі листа Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради № 2902-1331 від 17.12.2018 року робочою групою з розслідування страхових випадків Львівського міського центру зайнятості проведено звірку (перевірку) даних з розслідування страхового випадку безробітного ОСОБА_1 і встановлено, що безробітний ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа підприємець з 27 травня 2002 року та не повідомив про факт реєстрації Львівський міський центр зайнятості у зв`язку з чим виявлено порушення, а саме незаконне отримання допомоги по безробіттю з 22 червня 2012 року по 18 березня 2013 року та з 30 листопада 2017 року по день проведення перевірки, що підтверджується Актом розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» № 42 від 27 грудня 2018 року (а.с. 14).

Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджується, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 27 травня 2002 року, про що 07 грудня 2018 року зроблено запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № 0096002 (а.с. 16).

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні зобов`язані інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у ч. 1 ст. 45 цього Закону (зокрема, зайнятість особи).

Відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного (ч.3 ст.44 Закону України «Про зайнятість населення»).

Постановою Господарського суду Львівської області від 27 червня 2006 року припинено підприємницьку діяльність ОСОБА_1 та зобов`язано суб`єкта підприємницької діяльності - фізичну особу-підприємця, ОСОБА_1 , здійснити заходи по ліквідації суб`єкта підприємницької діяльності без створення юридичної особи і в місячний термін подати органу державної реєстрації документи відповідно до ст. 47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».

Однак копія постанови Господарського суду Львівської області від 27 червня 2006 року всупереч вимогам статті 49 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (в редакції, чинній на час ухвалення постанови) не буда направлена державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи-підприємця для внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Державний реєстратор зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичною-особою підприємцем внести до Єдиного державного реєстру запис про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Звертаючись до Львівського міського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного ОСОБА_1 вважав, що його підприємницька діяльність припинена на підставі постанови Господарського суду Львівської області від 27 червня 2006 року.

При цьому призначення допомоги по безробіттю пов`язується саме із наявністю (відсутністю) роботи (праці) в особи як можливості діяти. Необхідними умовами для визнання особи безробітною і для виплати відповідної грошової допомоги є не формальна реєстрація особи, як суб`єкта підприємницької діяльності, а реальне зайняття підприємницькою діяльністю та отримання доходу (прибутку) від такої діяльності фізичної особи-підприємця чи приватного підприємця, який необхідний людині для забезпечення її фізичного існування.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 641/12040/15-ц.

З листа Франківської ДПІ ГУ ДФС у Львівській області № 4708/10/51.42.1-10 від 31.01.2019 року вбачається, що згідно даних АІС «Податковий блок» за період з 27 травня 2002 року по 02 січня 2019 року відсутня інформація щодо поданих декларацій ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) (а.с. 74).

Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків № 892/13-05-18-01 від 25.01.2019 року за період з 3 кварталу 2002 року по 3 квартал 2018 року підтверджується, що ОСОБА_1 не отримував доходів від підприємницької діяльності за період з 22 червня 2012 року по 18 березня 2013 року та з 30 листопада 2017 року по 27 грудня 2018 року, єдиними його доходами були лише соціальні виплати з Львівського міського центру зайнятості (а.с. 75-77).

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для задоволення позову, враховуючи, що ОСОБА_1 на час звернення із заявою про надання статусу безробітного підприємницької діяльності фактично не здійснював, прибутків від такої діяльності не отримував .

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівського міського центру зайнятості- залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 04.09.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Мельничук О.Я.

Левик Я.А.