ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Наталя Анатоліївна про захист визнання договору позики недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом в обґрунтування якого зазначила, що вона працювала головним бухгалтером ТОВ «Профнастил», директором якого є відповідач. Відповідач 22 лютого 2016 року звинуватив її у викраденні грошових коштів, та вимагав повернути борг в розмірі 300000 грн., якими вона начебто незаконно заволоділа. Тиском та погрозами відповідач змусив її 23 лютого 2016 року підписати договір позики грошових коштів в офісі нотаріуса Златової Н.А. При цьому підготовлений договір їй на підпис віддала помічник нотаріуса, позивачу невідомо навіть, чи був нотаріус в цей час на робочому місці. Наступного дня, 24 лютого 2016 року, коли вона приїхала на роботу, до офісу її не пустили, та повідомили, що з учорашнього дня вона там не працює. Наказ про звільнення та трудову книжку їй не віддали. Вказує, що укладений договір не відповідає її волевиявленню, не спрямований на реальне настання обумовлених ним наслідків, тому має бути визнаний недійсним.

З урахуванням викладеного, позивач просить суд:

- визнати недійсним договір позики грошових коштів від 23 лютого 2016 року № НАТ 404830, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Н.А.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що жодного достовірного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження позовних вимог позивачем не надано, посилання позивача на те, що було відсутнє вільне волевиявлення на укладення договору позики, є безпідставним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2019 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що 23 лютого 2016 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1969.

Згідно п.1 вказаного договору, діючи без будь-якого на них тиску та примусу, позикодавець надав у власність, а позичальник прийняв грошові кошти в сумі 300000 грн. строком до 23 липня 2016 року включно з можливим достроковим погашенням боргу.

Згідно п.3 вказаного договору, грошова сума передана позичальнику до підписання цього договору.

Згідно копії трудової книжки та довідки про доходи, вбачається, що станом на дату укладення оскаржуваного договору позики, ОСОБА_4 працювала на посаді головного бухгалтера у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Профнастил», відповідач ОСОБА_2 займав посаду директора вказаного товариства.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що жодного достовірного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження позовних вимог позивачем не надано, посилання позивача на те, що було відсутнє вільне волевиявлення на укладення договору позики, є безпідставним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Отже, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливе укладення договору позики. Своє волевиявлення на укладання договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Частиною першою ст.205 ЦК України передбачено, що правочини можуть вчинятися в усній або письмовій формі.

Згідно з ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України для чинності правочину волевиявлення його учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, тобто формування волевиявлення повинно бути вільним від факторів, що могли б викривити уяву особи про зміст правочину або створити бачення наявності внутрішньої волі за її відсутністю.

Правовим наслідком укладення особою правочину з дефектом волі є недійсність цього правочину, в тому числі на підставі ст. 231 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що 23 лютого 2016 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики грошових коштів.

У справі відсутні достатні докази про те, що ОСОБА_1 вчиняла цей правочин проти своєї справжньої волі.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказів того, що 23 лютого 2016 року спірний правочин укладено під тиском та проти її волі, позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні спірного договору нотаріус була відсутня, чим грубо порушила вимоги закону, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки таких доказів матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом першої інстанції не допущено порушення вимог процесуального законодавства, що стало би підставою для скасування законного, обґрунтованого та вмотивованого рішення суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення судом ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 20 лютого 2020 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко