Справа № 161/9265/20
Провадження № 2/161/2581/20
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2020 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Пушкарчук В.П.,

за участю секретаря судового засідання Загоровської І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

В С Т АН О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Свій позов обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 . На випадок своєї смерті ОСОБА_2 залишив заповіт, відповідно до якого квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 він заповів їй. Земельні ділянки згідно державного акту на право приватної власності ІІ-ВЛ №010411 від 15 жовтня 2012 року та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ЯД №324887 від 04 серпня 2008 року заповів в рівних долях їй та відповідачу. Вказує, що вона своєчасно прийняла спадщину після смерті батька та 15 січня 2020 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна, а саме: на Ѕ частину земельних ділянок.

25 лютого 2020 року вона звернулась до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, яке належить ОСОБА_2 , зокрема на частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На підтвердження належності спадкодавцю ОСОБА_2 вказаного нерухомого майна позивач надала нотаріусу свідоцтво на право власності на житло, відповідно до якого ця квартира на лежить на праві спільної сумісної власності спадкодавцю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Своєю постановою нотаріус Луцького районного нотаріального округу Гордійчук М.В. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо спадкування частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки на її письмову вимогу ніхто із співвласників не підтвердив належність частки у спільній сумісній власності спадкодавцю.

Внаслідок вказаних обставин позивач позбавлена можливості оформити право на спадщину на частку квартири в нотаріальному порядку.

З огляду на наведене, позивач просить визнати за нею право власності в порядку спадкування по смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на 1/5 частку квартири АДРЕСА_2 .

Ухвалою від 06 липня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Станом на день розгляду справи відзив від відповідача на позовну заяву до суду не надходив.

Позивач в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, заявою від 03 вересня 2020 року просить розгляд справи здійснювати без його участі, позов визнав повністю та не заперечує щодо задоволення позовних вимог.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд встановив, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частини 1 та 2 ст. 1220 ЦК України).

Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 06 березня 2019 року Виконавчим комітетом Княгининівської сільської ради Луцького району Волинської області (а.с. 3).

Загальні положення про спадкування визначені главою 84 ЦК України.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

На випадок своєї смерті ОСОБА_6 склав заповіт та зробив таке розпорядження: належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 заповів своїй дочці ОСОБА_1 ; належні йому земельні ділянки згідно державного акту на право приватної власності ІІ-ВЛ №010411 від 15 жовтня 2012 року та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ЯД №324887 від 04 серпня 2008 року заповів в рівних дочці ОСОБА_1 та сину ОСОБА_2 (а.с.5).

Відповідно до Постанови ВРУ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів», яка набрала чинності 03 червня 2016 року, село Маяки Луцького району Волинської області перейменовано на село Княгининок.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Суд встановив, що ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Гордійчук М.В. з метою прийняття спадщини після смерті батька.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна, а саме: на Ѕ частину земельних ділянок.

Також встановлено, що постановою від 05 лютого 2020 року приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Гордійчук М.В. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно її батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на частку квартири, що знаходиться в АДРЕСА_3 (а.с.11).

Підставу для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 нотаріус зазначає ту обставину, що квартира в АДРЕСА_3 належить на праві спільної сумісної власності спадкодавцю ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . На письмову вимогу нотаріуса ніхто із співвласників не підтвердив належність частки у спільній сумісній власності спадкодавцю.

Відповідно до абз.2 п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Оцінивши доводи позивача та зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що внаслідок вищевказаних обставин позивач позбавлена можливості оформити право на спадщину на частку квартири в нотаріальному порядку.

Суд встановив, що відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 16 травня 1994 року, виданого радгоспом «Луцький», квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності спадкодавцю ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с.8).

Згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», у осіб, які приватизували житло (квартиру, кімнату, будинок надалі йменуватимемо «житло»), виникає право спільної власності. Згідно з ч. 2 ст. 8 зазначеного Закону, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність. Відтак, Законом, так само, як і Цивільним кодексом України, установлюється альтернатива. При цьому зазначається про передачу житла у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даному житлі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника житла. Словосполучення «за письмовою згодою» може відноситися до самого факту виявлення бажання одержати житло у власність, до виду спільної власності та до обох аспектів.

Аналіз ч. 2 ст. 8 указаного Закону надає можливість стверджувати, що безумовним є прояв і висловлення насамперед волі осіб, які мають право на приватизацію, на одержання у власність квартири. Адже всупереч їхній волі вони набути у власність житло не можуть. У той же час вони можуть висловитись і за те, який вид спільної власності обрати часткову чи сумісну.

За ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. У разі ж спільної сумісної власності, частки взагалі не визначаються (ч. 1 ст. 368 ЦК України), але при виділі частки з майна, що є у спільній сумісній власності, кимсь із співвласників, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч. 2 ст. 370 ЦК України).

Таким чином, можливі наступні варіанти прав співвласників житла: спільна часткова, в якій частки визначаються рівними; спільна сумісна, в якій частки не визначаються, але в разі виділу частки з майна вважається, що їхні частки у праві рівні.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що частка померлого ОСОБА_6 у кватирі, отриманої внаслідок приватизації, є рівною з іншими співвласниками та становить 1/5 частину.

З обставин справи вбачається, що позивач прийняла спадщину, оскільки вчасно звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, заповіт складений на її ім`я, але вона не може оформити своє право на частину спадкового майна у нотаріальному порядку, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд враховує, що визнання права власності на спадкове майно за позивачем, а саме: на частку квартири, яка належала спадкодавцю на праві спільної власності не буде порушувати права та законні інтереси інших осіб, суперечити принципам законності, добросовісності, розумності та справедливості (ст. 3 ЦК України).

Водночас відмова у задоволенні позову, за наявності встановлених судом обставин, була б непропорційним втручанням у право особи на мирне володіння майном.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст.12-13, 81, 141, 259, 264-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, а саме: на 1/5 частку квартири, що знаходиться в АДРЕСА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.П. Пушкарчук