ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року

м. Харків

Справа № 645/8004/19

Провадження № 22-ц/818/1368/20

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: фізична особа - підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2019 року у складі судді Бабкової Т.В.., -

встановив:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, в якому просить стягнути з ФОП ОСОБА_2 отримані ним в якості передплати грошові кошти у розмірі 7272480,00 грн. за Договором № 26/01-1 та 886 200,00 грн. за Договором № 01/06-2; стягнути з ФОП ОСОБА_2 по Договору № 26/01-1 інфляційні витрати у розмірі 11770302,08 грн. та 3 % річних у розмірі 1610904,13 грн.; стягнути з ФОП ОСОБА_2 по Договору № 01/06-2 інфляційні витрати у розмірі 1434289,50 грн. та 3 % річних у розмірі 19615,69 грн.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2019 року у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовлено на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Не погодившись із вищевказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що ухвала суду винесена з порушенням норм процесуального права, судом неповно з`ясовані усі фактичні обставини справи, а тому ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, просить вказану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку що ця справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Зазначає, що внаслідок укладання договору переуступки права вимоги, право на вимогу одержання від відповідача заборгованості за договором перейшло до фізичної особи.

Оскільки позивач є фізичною особою, даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства в загальних судах України.

Між позивачем та відповідачем не існує господарських відносин, майново-господарських зобов`язань, виникнення спору не пов`язано з укладанням, зміною або розірванням і виконанням господарського договору.

Укладаючи з ТОВ «ЛБЛ» договір про відступлення права вимоги, ОСОБА_3 діяв виключено як фізична особа, а не як суб`єкт господарювання.

Позивач, згідно укладеного ним з ОСОБА_3 договору про відступлення права вимоги за Договорами, теж діяв виключно як фізична особа, а не як суб`єкт господарювання.

Відступлення права вимоги відносно грошового боргу за господарським договором фізичній особі не є заміною сторони в договорах поставки між ТОВ «ЛБЛ» та Відповідачем. Ці договори поставки лишилися укладеними між ТОВ «ЛБЛ» та Відповідачем, а фізична особа ОСОБА_3 , а в подальшому-Позивач, отримали лише право вимагати сплати грошових коштів, незалежно від характеру утворення зобов`язань щодо такої сплати.

Позивач вважає, що як за суб`єктним складом, так і за характером спірних правовідносин, які після відступлення фізичній особі права вимоги за Договорами перейшли в площину витребування грошових коштів, спірні відносини належить вирішувати у суді загальної юрисдикції.

Отже висновок суду щодо того, що спір виник між юридичною особою ТОВ «ЛБЛ» та відповідачем з приводу виконання договору є помилковим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 26.01.2012 року між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «ЛБЛ» укладено договір поставки № 26/01-1, відповідно до якого ФОП ОСОБА_2 зобов`язався виготовити та поставити готовий корм для тварин (свиней), а ТОВ «ЛБЛ» зобов`язалося оплатити та прийняти цей товар.

У відповідності з умовами Договору № 26/01-1, ТОВ «ЛБЛ» виконало у повному обсязі свої зобов`язання за Договором № 26/01-1, а саме сплатило відповідачу переплату в розмірі 7272480,00 грн.

Крім того, 01.06.2012 року між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «ЛБЛ» укладено договір поставки № 01/06-2, відповідно до якого ФОП ОСОБА_2 зобов`язався виготовити та поставити готовий корм для тварин (собак), а ТОВ «ЛБЛ» зобов`язалося оплатити та прийняти цей товар.

У відповідності з умовами Договору № 01/06-2, ТОВ «ЛБЛ» виконало у повному обсязі свої зобов`язання за Договором № 01/06-2, а саме сплатило відповідачу переплату в розмірі 886 200,00 грн.

20.07.2012 року між ТОВ «ЛБЛ» та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого, в тому числі, ТОВ «ЛБЛ» відступило ОСОБА_3 свої права кредитора по Договору № 26/01-1 та Договору № 01/06-2 в обсязі та на умовах, що існували на час укладення цього договору.

28.08.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого, в тому числі, ОСОБА_3 відступив ОСОБА_1 свої права кредитора по Договору № 26/01-1 та Договору № 01/06-2 в обсязі та на умовах, що існували на час укладення цього договору.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Статтею 1 та частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено юрисдикцію та повноваження господарських судів, установлено порядок здійснення судочинства у господарських судах, а також регламентовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин , наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом , відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник щодо наслідків недійсності Договору поставки № 26/01-1 та Договору поставки № 01/06-2, укладеного між суб`єктами господарювання - ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «ЛБЛ».

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Отже враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги пред`явлені до суб`єкта підприємництва - ФОП ОСОБА_2 з приводу спору щодо наслідків недійсності господарських договорів - Договору поставки № 26/01-1 та Договору поставки № 01/06-2, укладеного між суб`єктами господарювання.

Крім того слід зазначити, що відповідно до рішення Господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 року позов ФОП ОСОБА_2 до ТОВ «ЛБЛ» про визнання Договору № 26/01-1 та Договору № 01/06-2 недійсними задоволено та визнано ці договори недійсними.

З огляду на вказане колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність юрисдикції господарського суду для розгляду цієї справи, тому не знаходить підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 18 лютого 2020 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко