Справа № 461/2674/19 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/3758/19 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Бойко С.М., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Сеньків Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 25 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

12 квітня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила розірвати шлюб, зареєстрований з відповідачем відділом реєстрації актів громадянського стану Франківського району м. Львова 11 липня 1998 року, актовий запис №283.

В обґрунтування заявленого позову покликалася на те, що перебуває з відповідачем у шлюбі, від якого мають двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне ж иття з відповідачем не склалось, вони є різними людьми, втрачено почуття любові та взаєморозуміння. Шлюбних відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, сім`я існує лише формально. Вважає, що примирення та збереження сім`ї є неможливим та суперечить інтересам сторін. Просила позов задовольнити, розірвати шлюб та стягнути з відповідача сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який зареєстровано 11 липня 1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану Франківського району м. Львова, про що зроблено відповідний актовий запис №283.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 768 грн. 40 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням усіх обставин справи та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що заявлені позивачкою позовні вимоги не підтверджені належними та достатніми доказами, а тому не підлягають задоволенню. Він не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, оскільки його зареєстрованим місце проживання є квартира, продана подружжям. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції не врахував, що сторони надалі проживають разом та ведуть спільне господарство, що свідчить про те, що сімейні відносини між ними тривають. Зазначає, що у зв`язку з неотриманням судової кореспонденції, він був позбавлений права на захист своїх прав та інтересів шляхом подання доказів на підтвердження дійсних обставин справи.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У судове засідання сторони не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Від позивачки ОСОБА_2 поступила заява про розгляд справи у її відсутності, поти апеляційної скарги заперечує, просить у задоволенні скарги відмовити , рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 11 липня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Франківського району м. Львова, про що зроблено відповідний актовий запис №283, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . (арк. спр. 3)

У даному шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (арк. спр. 9,10)

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим.

З такими висновками колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Відповідно до статті 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз", підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Як зазначила позивач в своїй позовній заяві, сторони шлюбних відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, сім`я існує лише формально, примирення та збереження сім`ї є неможливим та суперечить інтересам сторін.

У зв`язку з тим, що позивач не бажає проживати в шлюбі з відповідачем, а збереження шлюбу суперечить її інтересам, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню.

Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Протягом розгляду справи, з часу звернення позивача з даним позовом до часу постановлення оскаржуваного судового рішення сторони мали достатньо часу для примирення, а позивач вправі була скористатися своїм правом відмови від позову, однак такого не відбулося, сторони не примирилися.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду апеляційний суд не вбачає.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 25 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2020 року

Головуючий: Крайник Н.П.

Судді: Бойко С.М.

Шеремета Н.О.