Справа № 183/5187/19
№ 2/183/1110/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 лютого 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судового засідання Пащенко А.С.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
22 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в обґрунтування якого посилається на те, що 02 жовтня 2018 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області було прийнято рішення, яким визнано за позивачем право власності на житловий будинок з надвірними побудовами АДРЕСА_1 .
З ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 проживає і зареєстрована за вказаною адресою, також за цією ж адресою зареєстровані: син позивача ОСОБА_4 , співмешканка сина ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_3 .
У 2012 році син позивача разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_2 , яка є громадянкою ОСОБА_5 , та її дочкою ОСОБА_3 виїхали на постійне місце мешкання у м. Москву Російської Федерації, і з тих пір за місцем своєї реєстрації в Україні не проживали і в подальшому проживати не мають наміру.
У 2018 році на прохання позивача, відповідач ОСОБА_2 надіслала доручення, яким уповноважила позивача на вчинення необхідних дій, пов`язаних із зняттям її та її неповнолітньої доньки з реєстраційного обліку. Однак, за відсутності оригіналів паспортів відповідачів, навіть за дорученням, зняти з реєстрації відповідачів виявилося неможливим.
Отже, проживаючи за іншою адресою, відповідачі залишаються зареєстрованими у належному позивачу житловому будинку, а позивач вимушена нести витрати по утриманню житла, виходячи з кількості зареєстрованих у ньому осіб, також вона не має можливості отримати житлову субсидію, в такий спосіб фактично позбавлена можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому посилаючись на вимоги ст.ст. 391,405 ЦК України, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 17 вересня 2019 року відкрито провадження у справі.
Позивач в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позов підтримала у повному обсязі.
Відповідачі, кожен окремо, відзив на позов не подали, в судове засідання не з`явилися, вважаються такими, що повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами.
Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області №183/5718/18 від 02 жовтня 2018 року (а.с.6), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.14).
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Згідно домової книги (а.с.9-10), довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №722 (а.с.19), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.27,28) у зазначеному житловому будинку зареєстрованим значаться відповідачі по справі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які в розумінні вимог Житлового Кодексу України, являються членами сім`ї власника, та були зареєстровані у будинку зі згоди позивача.
Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Так, суду подано акт голови квартального комітету №12 від 15.12.2018 року, складений за участю сусідів, у відповідності до якого ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстровані але не проживають в будинку АДРЕСА_1 (а.с.8).
Слід звернути увагу, що в матеріалах справи міститься копія паспорту відповідача ОСОБА_6 , громадянки Російської Федерації (а.с.17-18), остання має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
Довіреністю серії 77 АВ НОМЕР_1 від 06.06.2018 року (а.с.16), посвідченою за місцем проживання у м. Москва, ОСОБА_2 від свого імені та як законний представник неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , 2011 року народження уповноважила ОСОБА_1 бути її представником з питання зняття їх з реєстраційного обліку в Україні.
Однак, як зазначає позивач у позові, навіть за наявності нотаріально посвідченої довіреності від відповідача, вона позбавлена можливості вирішити це питання поза судовим порядком, у зв`язку з відсутністю інших документів, зокрема паспортів, необхідних для зняття з реєстрації місця проживання відповідачів.
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 , наявність реєстрації відповідачів у належному їй на праві власності житловому будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4,12,76,81,89,223,263,265 ЦПК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, -
Позов ОСОБА_1 ,- задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Сорока