Справа № 210/3525/19
Провадження № 2/210/309/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"16" січня 2020 р. Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Літвіненко Н. А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту роздільного проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу, визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся (далі Управління) до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту роздільного проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу, визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя.
На підтвердження заявлених вимог позивач зазначає, що 02.12.1988 року було зареєстровано шлюб між ним та відповідачем ОСОБА_2 . У шлюбі з відповідачкою в них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя син мешкав разом з позивачем та з відповідачкою, стосунків з середини 1997 року взагалі не підтримував.
Зазначає, що шлюбне життя з відповідачкою не склалося з причини зловживання нею алкогольним напоями та ведення аморального способу життя, шлюбні відносини сторони повністю припинили ще у 1996 року, а останній раз бачилися ще в 1997 року.За час шлюбних відносин сторони мешкали у с. Червоний Чабан Каланчацького району Херсонської області, яке і відоме як останнє місце проживання відповідачки за вказаною вище адресою 3 квітня 1997 року відповідачка стала вести бродяжницький спосіб життя та постійного місця проживання фактично не мала. Тобто адреса: АДРЕСА_1 , є останнім відомим постійним місцем проживання відповідача.
Вказує, що 16.04.1997 року між ним та відповідачкою було досягнуто домовленості про те що їх спільна дитина - син ОСОБА_3 буде мешкати разом з позивачем, а також було вирішено питання щодо поділу майна. Домовленості з вказаних питань були оформлені у вигляді заяв на ім`я Голови Червоночабанської сільської ради.
У подальшому сторони розійшлися, по спільно набутому під час шлюбу майну суперечностей не мали, та з серпня 1997 року позивач разом з сином переїхав мешкати до своїх батьків у м. Кривий Ріг, де і зареєстрував 16.09.1997 року своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .З цього часу жодних відомостей щодо відповідачки позивачу не надходило, як склалося її життя та де саме вона перебувала і перебуває йому невідомо. Стосунків з ким-небудь з її родичів позивач також не підтримував та не підтримує. З дитиною спілкуватися вона не виявила бажання, хоча була обізнана де мешкають батьки позивача і про те, що вони збиралися виїзджати до них та на постійне місце проживання у м. Кривий Ріг.
Так, рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10.01.2007 року шлюб позивачем та відповідачкою було розірвано.Саме через відсутність відомостей про місцезнаходження відповідачки позивач невчасно звернувся до суду із розірванням шлюбу, та й до певного часу у нього не було особливої потреби в юридичному оформленні припинення шлюбу.
Зазначає, що фактично з 1996 року по 21.03.2007 року мало місце те, що фактично шлюбні відносини між позивачем та відповідачкою були припинені у 1996 році, а юридично припинення шлюбу було оформлено лише 21 березня 2007 року, тобто в цей період часу мало місце роздільне проживання подружжя.
У 2001 році позивачем за особисті кошти, на підставі договору купівлі - продажу квартири від 19.06.2001 року, було придбано двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .
Позивач наголошує, що дана квартира була придбана за його особисті кошти та під час роздільного проживання подружжя (позивача та відповідачки), фактично дане майно не є спільним майном подружжя та в ньому не має шлюбної долі ОСОБА_2 , тобто частки подружжя.
Втім, в нього виникли проблеми при продажі даної нерухомості і нотаріусом було відмовлено йому в усному порядку в укладанні правочину через те, що формально дане майно було придбано під час шлюбу, тому він вимушений звернутися до суду із позовом про встановлення факту роздільного поживання подружжя, при фактичному припиненні шлюбу, з 1996 року по 21.03.2007 року та визнання права його особистої приватної власності на вказану квартиру.
Позивач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, правом подачі відзиву на позовну заяву не скористалась.
У відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи на поштову адресу за місцем реєстрації, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву не подав.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно відмітки в паспорті позивача ОСОБА_1 02.12.1988 р. було укладено шлюб між ним та ОСОБА_4 (а.с. 9).
Від шлюбу сторони мають спільну дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно копії письмової домовленості від 16 квітня 1997 року адресоване на ім`я голови Червоночабанської сільської ради та засвідченої печаткою секретаря виконкому, позивач разом із відповідачем досягли домовленості про те, що їх спільна дитина син ОСОБА_3 буде мешкати разом із позивачем, двоє інших дітей будуть мешкати разом із відповідачем. Крім того, позивач зазначив, щодо розділу майна претензій не має, за ним залишається автомобіль марки Москвич 412, половина грошей, Ѕ вартість кімнатної стінки після її продажу, 1/2 частина вартості дома після його продажу, чорно-білий телевізор.
Крім того, згідно письмової домовленості від 16 квітня 1997 року адресоване на ім`я голови Червоночабанської сільської ради та засвідченої печаткою секретаря виконкому, ОСОБА_2 дала згоду на те, щоб їх спільний з позивачем син ОСОБА_3 проживав разом із батьком, ОСОБА_1 . Щодо поділу майна розбіжностей не має: за ОСОБА_2 залишається Ѕ частка вартості будинку після продажу, Ѕ частка вартості меблів, після їх продажу, телевізор, посуд та постільна білизна.
Згідно заочного рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10.01.2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , зареєстрований 02 грудня 1988 року Дзержинським відділом РАЦС Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №1050, від якого мається одна дитина розірвано.
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 21 березня 2007 року Дзержинським відділом актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, про що зроблено запис №73 (а.с.15).
Так, згідно з свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 21.05.2019 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Факт роздільного проживання позивача з відповідачем підтверджується Актом мешканців будинку АДРЕСА_4 від 18.06.2019 р. колишнього місця проживання позивача, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 з 16.09.1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 2001 рік разом із матір`ю - ОСОБА_6 , батьком ОСОБА_7 та сином ОСОБА_3 . Фактичні шлюбні відносини ні з ким не підтримував, ОСОБА_2 , 1962 року народження за даною адресою ніколи не мешкала і ніколи не з`являлась.
Крім того з довідки від 01.06.2006 року виданої начальником Дзержинського РВКГУ УМВС України в Дніпропетровській області встановлено, що гр.. ОСОБА_2 , 1962 року народження проживала за адресою: ст.. Вадим, Калинчацького району, Херсонської області, в Дзержинському РВКГУ УМВС України в Дніпропетровській області значиться в розшуку як така, що втратила зв`язок з родичами з 1997 року.
19 червня 2001 року ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого він придбав (купив) двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 ; договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Панченком А.А., зареєстровано в реєстрі за №3224, зареєстрований в БТІ від 12.06.2019 за №171003(а.с. 18,19,21).
Так, після надходження до суду позовної заяви судом було зроблено запити до відділу адресно-довідкової роботи управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо встановлення місця проживання /реєстрації ОСОБА_2 20 вересня 2019 року на адресу суду надійшла відповідь з якої вбачається, що ОСОБА_2 в Дніпропетровській області не значиться.
Судом було зроблено запит до відділу адресно-довідкової роботи управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМС у Херсонській області щодо встановлення місця проживання /реєстрації ОСОБА_2 та 06.08 2019 року на адресу суду надійшла відповідь з якої вбачається, що станом на 17.07.2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 значиться зареєстрованою з 04.02.1993 року за адресою: АДРЕСА_5 .
Судом неодноразово було надіслано на адресу відповідача рекомендовану кореспонденцію але все поверталось до суду з позначкою: «адресат вибув».
На теперішній час ОСОБА_1 має намір розпорядитися зазначеним житловим приміщенням, та при збиранні документів, необхідних для продажу квартири, нотаріусом в усному порядку зазначено про необхідність надання згоди колишньої дружини на укладання правочину, оскільки майно вважається спільно нажитим подружжям, так як було придбано під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
ОСОБА_1 позивається до суду з вимогою визнання двокімнатної квартири АДРЕСА_6 загальною площею 56, 6 кв. метри та житловою площею 33, 5 кв. метри особистою приватною власністю ОСОБА_1 , як майно, набуте позивачем за власні грошові кошти, без надання на укладання договору купівлі-продажу згоди ОСОБА_2 з якою шлюбні відносини було припинено, разом як подружжя не проживали, спільне господарство не вели, не мали спільного бюджету.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Судом надано оцінку поданих ОСОБА_1 доказів і прийнято висновок про слушність аргументів, наведених в позовній заяві та про задоволення заявлених вимог з огляду на наступні норми права.
За містом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17.
У відповідності до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо за час окремого проживання подружжя, після фактичного припинення шлюбних відносин, спільне майно його членами не придбавалося, суд, відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.
Аналогічні положення передбачені ст. 28 КпШС України, якою встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними; суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
З вказаного вбачається, що для сімейних відносин важливе значення має не лише формально зареєстрований шлюб, а й дійсні стосунки чоловіка та дружини. Якщо ж цього немає і сторони фактично не складають однієї сім`ї, то на такі відносини не може поширюватися режим спільності майна подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
Таку правову позицію підтримано Верховним Судом у Постанові від 20.06.2018 року по справі № 263/240/16-ц.
Під час розгляду даної справи судом встановлено, що шлюбні відносини ними припинено з 1996 року. Такі обставини беззаперечно підтверджуються рішенням Дзержинського суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.01.2007 року по справі № 2-п-3545/06, яке не оскаржувалося сторонами та 20.01.2007 року набрало законної сили (а.с. 14).
Позивач ОСОБА_1 згідно відміток (штампів) в паспорті перебував на реєстраційному обліку за наступними адресами місця проживання:
- з 16.09.1997 року до 18.10.2000 року: АДРЕСА_7 ;
- з 01.11.2001 року до 12.06.2019 року: АДРЕСА_3 ;
- з 18.06.2019 року АДРЕСА_3 .
Такі відомості також підтверджуються Актом від 18.06.2019 року, довідкою начальника Дзержинського РВ КГУ УМВС України в Дніпропетровській області від 01.06.2006 року (а.с.16,17).
З письмово викладених в позовній заяві ОСОБА_1 пояснень встановлено, що з 1996 року сторони припинили шлюбні відносини, а останній раз бачились в 1997 році. З квітня 1997 року відповідачка стала вести бродяжницький спосіб життя та постійного місця проживання фактично не мала, адреса: АДРЕСА_1 є останнім відомим постійним місцем проживання відповідача.
Крім того, як вбачається з відміток на конвертах, які надсилались на адресу відповідача судом встановлено, що «адресат вибув».
Згідно довідки сектору відділу адресно-довідкової роботи управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМС у Херсонській області № 6501.13-9398/65.3-19 від 17.07.2019 року встановлено, що станом на 17.07.2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 значиться зареєстрованою з 04.02.1993 року за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.34).
Крім того з довідки КП ДОР «КБТІ» від 12.06.2019 року встановлено, що відповідно до даних архівної справи станом на 31.12.2012 р. право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано на праві приватної власності в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстровій книзі №99П-196-196 на ім`я ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу посвідчений 19.06.2001 р. Панченко А.А., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №3224.
Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 значиться в розшуку як особа, яка втратила зв`язок з родичами з 1997 року(.с.17).
Відомостей про перебування на реєстраційному обліку або проживання без прописки за адресою: АДРЕСА_5 відповідача ОСОБА_2 в період мешкання в зазначеному житловому приміщенні позивача ОСОБА_1 суду не надано.
З єдиних, однозначних письмових пояснень ОСОБА_1 встановлено, що з 1996 року сторони мешкали окремо та не вели спільного господарства але фактично перебували у шлюбних відносинах як чоловік та дружина, оскільки шлюб між ними не було розірвано а лише 10 січня 2007 року рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було офіційно розірвано (а.с.14).
Суд не може не брати до уваги той факт, що рішення щодо розірвання шлюбу судом було винесено заочно, оскільки відповідач ОСОБА_2 не з`явилась в судове засідання та не надала належних пояснень щодо справи. З даного судового рішення також вбачається, що сторони не підтримують шлюбних стосунків з 1996 року.
З урахуванням вищенаведених обставин, суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 доведено окреме від відповідача ОСОБА_2 проживання, не ведення сторонами спільного господарства у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 1996 року. Судом враховується, що встановлення факту окремого проживання має для позивача юридичне значення, а саме необхідно для вільного розпорядження майном, придбаним хоча і в період перебування з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, однак після припинення фактичних шлюбних відносинах, відсутності спільного господарства, ведення окремих бюджетів. За таких обставин, заявлений юридичний факт підлягає встановленню в судовому порядку, що узгоджується з ч. 2 ст. 315 ЦПК України.
Також, за переконанням суду, позивачем ОСОБА_1 поза розумним сумнівом (відповідно до рішення "Бочаров проти України» таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпції щодо фактів) аргументовано, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 придбана за кошти, які належали йому особисто, однак в період, коли він ще знаходився в шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_2 .
З договору купівлі-продажу від 19.06.2001 року вбачається, що зазначена квартира була придбана ОСОБА_1 за 8000 гривень (а.с. 18).
З урахуванням вищевказаного, суд приходить до висновку, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 придбана позивачем ОСОБА_1 у період, коли фактично припинено спільне проживання з ОСОБА_2 як подружжя та сторони мали різні бюджети, окреме господарство, тому об`єкт нерухомості належить до роздільного майна подружжя і є об`єктом права особистої приватної власності лише позивача.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 при пред`явленні до суду позовної заяви з заявленням двох вимог (немайнового та майнового характеру) сплачено судовий збір в загальній сумі 1854,25 гривень (а.с. 1, 2).
Разом з тим, вимог про відшкодування судового збору ОСОБА_1 не заявлено, тому ці витрати підлягають залишенню за позивачем.
На підставі ст. ст. 15, 16 ЦК України,ч. 6 ст. 57, 60 СК України, керуючись ст. ст. 12, 81, 137, 141, 206, 263-265, 268, 280-282,354 ЦПК України суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.
Встановити факт роздільного проживання подружжя - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , та ОСОБА_2 , 1962 року народження, при фактичному припиненні шлюбу, з 1996 року по 21.03.2007 року.
Визнати об`єкт нерухомого майна двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 56,6 кв. метри та житловою площею 33,5 кв. метри, яка складається з : 1-а кімната, площею 20,1 кв. метри, під цифрою 2 на плані; 2-а кімната, площею 13,4 кв. метри, під цифрою 4 на плані; кухні, площею 8,3 кв. метри, під цифрою 6 на плані; ванної кімнати, площею 2,9 кв. метри, під цифрою 8 на плані; вбиральні, площею 1,3 кв. метри, під цифрою 7 на плані; коридору, площею 7,8 кв. метри, під цифрою 1 на плані; вбудованих шаф, площею 2,2 кв. метри, під цифрами 3 та 5 на плані; балкону, площею 0,6 кв. метри, під цифрою 9 на плані, особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .
Вимог про відшкодування судових витрат сторонами не заявлено.
Відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів в порядку, передбаченому статтею 354 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених законом строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: Н. А. Літвіненко