Справа № 699/1123/19
Провадження № 2/691/162/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
10 лютого 2020 року Городищенський районний суд Черкаської області
судді Черненка В.О.
за участі секретаря судових засідань Сидоренко О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Городище цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
В судовому засіданні позивач вимоги підтримала в повному обсязі.
Представник відповідача - посольства Російської Федерації в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, хоча про день, час та місце слухання справи був повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчать повідомлення про отримання судових повісток. Листа про розгляд справи у його відсутність чи відзиву (заперечення) на позовні вимоги до суду не надходило.
З огляду на вище викладене, зі згоди позивача, керуючись положеннями ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Суд, вислухавши позивача, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає наступне.
Судом встановлено, що син позивача - ОСОБА_2 - міліціонер батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Азов» ГУМВС України в Київській області, відповідно до наказу Головного управління МВС України в Київській області від 07.07.2014 року № 601 о/с дск, для виконання завдань, визначених Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та несення служби з охорони громадського порядку в районах проведення антитерористичних операцій, з 29.06.2014 року був відряджений до м. Маріуполь, Донецької області у розпорядження керівника антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей.
Згідно копії висновку службового розслідування за фактом загибелі молодшого сержанта міліції ОСОБА_2 , 10.08.2014 року , перебуваючи в зоні АТО, під час бою під м. Іловайськ, Донецької області, ОСОБА_2 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
23.09.2014 року у військовому госпіталі м. Ульм, Німеччина, від отриманих поранень під час проходження служби в органах внутрішніх справ в зоні АТО, при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки, боротьбі зі злочинністю, ОСОБА_2 помер (копія довідки № 3/2857 від 22.10.2014 року заступника начальника управління кадрового забезпечення ГУ МВС України в Київській області; копія свідоцтва про смерть - реєстраційний номер S 1556/2014, відділ реєстрації актів цивільного стану м. Ульм, виданого 29.09.2014 року).
Згідно копії висновку службового розслідування за фактом загибелі молодшого сержанта міліції ОСОБА_2 , тілесні ушкодження, отримані міліціонером батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Азов» ГУМВС України в Київській області молодшим сержантом міліції ОСОБА_2 , 10.08.2014 року, під час перебування в зоні АТО, під час бою під м. Іловайськ, Донецької області, у вигляді вогнепального проникаючого поранення черевної порожнини, поранення печінки, шлунку, підшлункової залози, порожньої та поперечно-ободової кишки, діафрагми, стали причиною смерті останнього.
Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 06.06.2019 року у цивільній справі №699/1082/18, яке з боку Російської Федерації у встановленому порядку не оскаржувалось та набрало законної сили, встановлено юридичний факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від поранень, отриманих 10.08.2014 року при виконанні службових обов`язків в районі м. Іловайськ, Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, судом було встановлено, що Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України» Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21.04.2015 року схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20.02.2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин.

Згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15.04.2014 року зі змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 року №685-VІІІ, Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20.02.2014 року.

Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши у квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року).

Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», від 21.04.2015 №337-VIII, зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм.

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.

23.08.2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей», запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

В абз. 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року №145-VІІІ зазначено, що з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15.01.2015 року Європейським парламентом було затверджено резолюцію щодо України, а 25.06.2015 року - Резолюцію Парламентської Асамблеї Ради Європи.

У зазначеній вище справі №699/1082/18, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є і загальновідомим фактом, а тому не підлягає доказуванню також і за нормами ч.3 ст.82 ЦПК України), стала окупація частини території України, а саме в т.ч. частини Донецької області, де загинув син позивача.

Згідно ч. 2 ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до ч.6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок збройної (військової) агресії Російської Федерації, у Донецькій області загинув син позивача, що завдало їй значної моральної шкоди та полягає у втраті її сина.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

Згідно з ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках тощо.

Як вбачається зі ст.ст. 1167, 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом.

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ІV Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом ІІ Конституції України.

Порушивши: Статут ООН, Загальну декларацію прав людини; Будапештський меморандум (п. 1, 2); Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01.08.1975 року; договори, укладені між Україною та Росією, в тому числі про українсько-російський державний кордон, - Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є, на переконання суду, державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Суд, вирішуючи вимоги позивача, також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.

Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 1 701 600,00 грн., що є еквівалентом 60000 Євро, позивач довела, що внаслідок порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні зазнає душевний біль, безперервні страждання через втрату сина впродовж останніх років, а також почуття безпорадності та розчарування, які вона відчуває роками через неможливість відновити порушені права її сина та їхні особисті права, що є підставою для задоволення її вимог у повному обсязі та справедливою компенсацією моральної шкоди з Російської Федерації на користь позивача.

На підставі наведеного та керуючись: ст. 8 Конституції України; ст. ст. 2, 4, 5, 9, 10, 12,13, 17, 18, 76 - 81, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України; ст.ст. 2, 15, 16, 22, 23, 1166 ЦК України; п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»; ст. 1, ч.6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»; ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-ХІІ; рішенням у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998),

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, задоволити.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 701 600 (один мільйон сімсот одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 60000,00 (шістдесят тисяч) євро за офіційним курсом Національного банку України.

Стягнути з Російської Федерації на користь держави судовий збір у сумі 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) гривень 00 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду в 30-ти денний строк, з дня проголошення рішення. У даному разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач може оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду в 30-ти денний строк, з дня проголошення рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителька АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 18.10.1996 року Корсунь-Шевченківським РВ УМВС України в Черкаській області.

Відповідач: Російська Федерація, місцезнаходження Посольства Російської Федерації в Україні: проспект Повітрофлотський, 27, м. Київ, 03049.

Повний текст рішення виготовлено 20.02.2020 року.

Суддя В. О. Черненко