Провадження №2/521/795/20
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 року м. Одеса

Малиновського районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Роїка Д.Я.

за участю секретаря судового засідання Коновалової К.О.

Представника позивача ОСОБА_1

Прокурора -Синюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до прокуратури Одеської області про зняття арешту з майна,-

ВСТАНОВИВ:

23.09.2020 року ОСОБА_2 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Прокуратури Одеської області про зняття арешту з майна.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з Інформаційного Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 175991430 від 01.08.2019 року позивачу стало відомо про накладений арешт на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 та належить громадянину ОСОБА_2 . Вказаний арешт накладено постановою старшого слідчого СВ прокуратури Одеської області Гайдашовим В.К. від 02.06.2004 року. В описовій частині Постанови зазначається інформація, щодо кримінальної справи № 38 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , і інших за ознаками злочинів, передбачених п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115,ч. 2 ст. 187 та ч. 1 ст. 263 КК України, і приймаючи до уваги, те що в результаті кримінальної діяльності вказаних вище осіб заподіяно матеріальні збитки потерпілому ОСОБА_5 і іншим, слідчий постановив накласти арешт на майно гр. ОСОБА_2 , який взагалі не має жодного відношення до зазначеного кримінального провадження. Обтяження у вигляді арешту майна, яке належить ОСОБА_2 на праві власності, створює перешкоди у здійсненні права володіти користуватися та розпоряджатися своїм майном.

В описовій частині Постанови зазначається інформація, щодо кримінальної справи № 38 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , і інших за ознаками злочинів, передбачених п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115,ч. 2 ст. 187 та ч. 1 ст. 263 КК України, і приймаючи до уваги, те що в результаті кримінальної діяльності вказаних вище осіб заподіяно матеріальні збитки потерпілому ОСОБА_5 і іншим, постановив накласти арешт на майно гр. ОСОБА_2 . Вказує що позивач ОСОБА_2 та обвинувачений ОСОБА_3 є різними особами, що мають однакові прізвища, ім`я та по батькові, але різні дати народження і ідентифікаційні податкові номери. Неналежна ідентифікація власника квартири лише за прізвищем, ім`ям та по батькові без співставлення дати народження і податкового номеру особи призвело до неправомірного накладення арешту на майно особи, яка не має будь-якого відношення до засудженого в кримінальній справі. У зв`язку з чим просив зняти арешт з 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 .

Представник відповідача Прокуратури Одеської області подала до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_2 , в якому зазначила, що слідчий СВ прокуратури області у ході досудового слідства у кримінальній справі №38 діяв у межах компетенції та відповідно до вимог КПК України ( в редакції 1960 року), слідчим СВ прокуратури області права позивача не порушувались, а помилка, як вважає ОСОБА_2 виникла не з вини посадових осіб Прокуратури Одеської області.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримала, просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача Прокуратури Одеської області у судовому засіданні просив суд вирішити спір на розсуд суду.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача Прокуратури Одеської області, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

На підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ОСОБА_6 Г., ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 14.01.1998 року набули шляхом приватизації право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Кожному з співвласників належить 1/5 частина указаної квартири (а. с. 9, 10).

Відповідно до Інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 01.08.2019 року за № 175991430 реєстратором : Першою Одеською державною нотаріальною конторою на підставі постанови про накладення арешту на майно б/н, 02.06.2004, слідчого Прокуратури Одеської області Гайдашова В.К. накладено обтяження на 1/5 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , номер РПВН: 1284705. Власник квартири ОСОБА_2 (а.с.6).

Згідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Одеси. (а.с.7) За довідкою державної податкової інспекції у Іллічівському районі м. Одеси ОСОБА_10 Леонідович, отримав ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ( а.с.8).

За інформацією довідки МВС станом на 13.12.2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває( а.с.83).

Разом з цим постановою старшого слідчого прокуратури Одеської області Гайдашовим В.К. від 02.06.2004 року в межах кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , і інших за ознаками злочинів, передбачених п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115,ч. 2 ст. 187 та ч. 1 ст. 263 КК України та інших накладено арешт на 1/5 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Судом було витребувано матеріали кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_4 які засуджені вироком апеляційного суду від 01.11.2006 року.

З матеріалів кримінальної справи № 1-28/2006 вбачається, що вироком апеляційного суду Одеської області від 01.11.2006 року визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст. 115 КК України, ч.4 ст. 187 УК України (1960 року) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та призначено йому остаточне покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна, що перебуває у його власності, та визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст. 115 , ч.2 ст. 2019, ч.4,ст. 187, ч.1 ст. 263 КК України ( 1960 року) ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та призначено йому остаточне покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна, що перебуває у його власності. ( том 8 а.с. 286 )

Відповідно до копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батько ОСОБА_12 , мати ОСОБА_13 (том 7 а.с. 72).

Також в матеріалах кримінальної справи міститься довідка Форма-1, відповідно до якої дата народження ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_6 ( том 1 а.с. 96).

Лист старшого слідчого СВ прокуратури Одеської області Гайдашова В.К. прокуратури Одеської області до МБТІ від 02.06.2004 року № 1-5сл, містить вимогу щодо накладення арешту на індивідуальні домоволодіння які належать ОСОБА_2 який мешкає за адресою: АДРЕСА_3 ( том 5 а.с. 174).

Згідно з відповіддю КП «ОМБТІ та РОН» станом на 25.08.2004 року за ОСОБА_2 зареєстровано 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 ( том 5 а.с. 177)

Згідно з постановою № В-8/305 про зняття арешту з майна боржника та зняття заборони на його відчуження від 08.11.2007 року, при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-28, виданого Апеляційним судом в Одеській області, про конфіскацію майна засудженого та стягнення боргу з ОСОБА_2 в ході проведення виконавчих дій державному виконавцю стало відомо, що 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 , 1981 року народження, який не є боржником за виконавчим провадженням. Враховуючи наведене постановлено зняти арешт з майна, а саме з 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 ( том 9 а.с.228).

Таким чином, при накладенні арешту відбувся збіг прізвища, імені, по батькові вказаних осіб, однак є різними дата та рік їх народження, ідентифікаційні коди та інші ідентифікуючі фізичну особу дані.

З огляду на зазначене, арешт на квартиру 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 застосовано без врахування усіх даних, що ідентифікують фізичну особу, що призвело до помилкового арешту на майно, яке засудженому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 не належить і ніколи не належало.

У відповідності до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України).

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Після припинення кримінальної справи відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Під час розгляду справи суд керується тим, що арешт на майно ОСОБА_2 було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна лише в межах провадження у кримінальній справі.

Згідно зі статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у закритій кримінальній справі, даний Кодекс не передбачає.

Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства.

Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року).

ОСОБА_2 пред`являє позов не у зв`язку з завданням їй матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження його права власності рішенням слідчого.

Відтак суд кримінальної юрисдикції не має правових підстав розпочинати судове провадження для вирішення лише цивільного позову, до того ж заявленого не до обвинуваченого чи осіб, які несуть відповідальність за його дії, а до органу досудового розслідування.

Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час.

Кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінальної справи було юридичним фактом, який припиняв кримінальні процесуальні відносини. Після цього арешт майна, застосований у кримінальній справі як засіб забезпечення виконання завдань кримінального судочинства, втрачав відповідну концептуальну властивість.

Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку закрито, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17.

За таких обставин вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Відтак позовні вимоги ОСОБА_2 суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 16, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 409, 411 КПК України (в редакції 1960 року), ст. 174 КПК України, ст.ст. 4, 12, 19, 76, 80, 81, 89, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) до прокуратури Одеської області (адреса місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3) про зняття арешту з майна- задовольнити.

Скасувати арешт майна, а саме: 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 , шо належить ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) що накладений постановою старшого слідчого СВ прокуратури Одеської області Гайдашовим В.К. від 02.06.2004 року

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.02.2020 року.

Повні відомості про сторін та інших учасників справи згідно статті 265 ч. 5 п. 4:

Позивач: ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ).

Відповідач: Прокуратура Одеської області (адреса місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3).

Суддя: Д.Я. Роїк