Провадження № 22-ц/824/8509/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 вересня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 12 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Маршала Тимошенка 13-А» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який надалі уточнив і мотивував тим, що на установчих зборах ОСББ «Маршала Тимошенка,13-А», які відбулися 30 червня 2016 року, його було обрано до складу правління ОСББ, а головою правління обрано відповідача ОСОБА_2 .

Вказував, що в ході діяльності правління виник конфлікт між ним і відповідачем ОСОБА_2 , який розпочав кампанію з його дискредитації. Зокрема, на засіданнях правління ОСББ наприкінці 2016 року відповідач негативно коментував його професійні якості та знання законодавства, що регулює діяльність ОСББ, вказував, що рівень його підготовки і знання законодавства України «нульові», що підтверджує отримання ним «0» балів при проходженні тестів на знання законодавства у ході конкурсу до НАБУ. Під час зустрічі членів правління із співвласниками 01 квітня 2017 року відповідач звинуватив його у закликах до мешканців не сплачувати щомісячні внески до ОСББ. На засіданні правління 25 квітня 2017 року відповідач зазначив про нелегітимність обрання його до складу правління і до надання документів про право власності на жиле приміщення заборонив запрошувати його на засідання правління і виконувти свої повноваження. Окрім того, у листі ОСББ, адресованому депутату Київради ОСОБА_3 на її запит, зазначено, що він увів в оману учасників ініціативної групи, що він є співвласником будинку, хоча таким не був, та на неодноразові вимоги надати підтверджуючі документи не надав їх, що є шахрайством. Зазначав, що розповсюджена відповідачем інформація є недостовірною, негативною, а її поширення ганьбить честь, гідність та ділову репутацію його та його родини, а відтак звернувся до суду з метою захисту своїх прав шляхом визнання такої інформації недостовірною та її спростування у спосіб наближений до її поширення. Окрім того,

- 2 -

поширенням зазначеної інформації інформації йому завдано моральну шкоду, яка полягає у його моральних стражданнях, порушенні душевної рівноваги, погіршенні стану здоров`я та відносин з оточуючими. Завдану моральну шкоду оцінив у розмірі 100000 грн.

У зв`язку з наведеним просив:

- визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права, свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію позивача, відомості, що розповсюджені відповідачем ОСОБА_2 невизначеному колу осіб, зокрема, « ОСОБА_1 проходив тестування на знання нормативно-правових та законодавчих актів України у ході конкурсу на зайняття вакантних посад в НАБУ та набрав при цьому 0 балів, що говорить про те, що рівень підготовки та знання законодавства у ОСОБА_1 нульові», « ОСОБА_1 не мав законних прав входити до складу ініціативної групи», « ОСОБА_1 керував діяльністю ініціативної групи будинку з організації та проведення установчих зборів зі створення ОСББ, особисто збирав дані щодо розмірів житлової та нежитлової площі будинку, які в подальшому були використані під час підрахунку голосів при голосуваннях на установчих та загальних зборах ОСББ, здійснював підготовку протоколу №1 установчих зборів ОСББ», « ОСОБА_1 закликав власників/співвласників житлових й нежитлових приміщень та мешканців будинку не сплачувати щомісячні внески до ОСББ», « ОСОБА_1 порушив вимоги чинного законодавства України, статуту ОСББ «Маршала Тимошенка 13А» щодо порядку обрання членів правління ОСББ, тому він не легітимно обраний член правління», « ОСОБА_1 маючи на меті стати членом правління ОСББ, а також стати головою ОСББ, ввів в оману інших учасників ініціативної групи, що він є співвласник…Знаючи про те, що він порушує закон, … все ж таки на установчих зборах був обраний в правління ОСББ… Всі ці дії можна описати одним словом - шахрайство. На початку офіційної роботи ОСББ випадково було з`ясовано, що ОСОБА_1 не був власником на момент створення та реєстрації ОСББ», «постійні необґрунтовані скарги ОСОБА_1 та його прибічників (купка з 4 осіб);

- зобов`язати відповідача ОСОБА_2 спростувати інформацію стосовно мене та членів моєї родини, що не відповідає дійсності, у такий же спосіб, яким вона була поширена, у присутності тих же осіб, серед яких вона була розповсюджена, не пізніше п`ятнадцяти днів з дня набрання рішення суду законної сили, зокрема, викласти інформацію зі спростування в наступній редакції: «У ході проходження позивачем конкурсу на зайняття вакантних посад в НАБУ у вигляді текстів на знання нормативно-правових та законодавчих актів України, ОСОБА_1 не проходив, оскільки на тестування не з`явився з об`єктивних причин. У зв`язку з цим конкурсною комісією ОСОБА_1 визначена (виставлена) кількість набраних балів як 0 (нуль)», « ОСОБА_1 не порушував чинного законодавства України, зокрема, щодо створення та участі в діяльності ініціативної групи з проведення установчих зборів зі створення ОСББ, а тому як мешканець будинку та чоловік власника квартири мав законні права входити до складу ініціативної групи», « ОСОБА_1 не керував діяльністю ініціативної групи будинку з організації та проведення установчих зборів зі створення ОСББ, особисто не збирав дані щодо розмірів житлової та нежитлової площі будинку, які в подальшому були використані під час підрахунку голосів при голосуваннях на установчих та загальних зборах ОСББ, не здійснював підготовку протоколу №1 установчих зборів ОСББ», « ОСОБА_1 не закликав власників/співвласників житлових та нежитлових приміщень та мешканців будинку не сплачувати щомісячні внески до ОСББ», « ОСОБА_1 не порушував вимоги чинного законодавства України, статуту ОСББ «Маршала Тимошенка 13А» щодо порядку обрання членів правління ОСББ, тому він був легітимно обраним членом правління ОСББ», « ОСОБА_1 не мав на меті стати головою ОСББ, він не вводив в оману інших учасників ініціативної групи, що він є співвласник…Він не порушував законів України щодо

- 3 -

порядку обрання членом правління ОСББ,…тому на установчих зборах був законно обраний в правління ОСББ… ОСОБА_1 не здійснював ніяких дій, які можуть бути визначені або описані як шахрайство. До початку офіційної роботи ОСББ було відомо, що ОСОБА_1 не був співвласником на момент створення та реєстрації ОСББ», «Згідно з вимогами чинного законодавства України, зокрема, в сфері регулювання порядку звернень громадян до установ, організацій усіх форм власності, ОСОБА_1 та інші мешканці будинку, власники/співвласники житлових приміщень мали право звертатися з заявами, скаргами, пропозиціями щодо діяльності ОСББ до різних інстанцій, установ, організацій»;

- зобов`язати ОСОБА_2 як голову правління ОСББ «Маршала Тимошенка 13А» та ОСББ «Маршала Тимошенка 13А» спростувати інформацію стосовно нього та членів його родини, що не відповідає дійсності, шляхом офіційного вибачення, в тому числі шляхом оголошення на засіданні правління ОСББ «Маршала Тимошенка 13А» рішення Оболонського районного суду м.Києва не пізніше десяти днів з дня набрання законної сили та шляхом розміщення на офіційному сайті ОСББ «Маршала Тимошенка 13А», відповідній сторінці Facebook, рішення Оболонського районного суду м. Києва не пізніше десяти днів з дня набрання законної сили;

- зобов`язати ОСББ «Маршала Тимошенка 13-А» відкликати листи ОСББ за підписом голови правління ОСББ з секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, та від депутата Київської міської ради ОСОБА_3., на адреси яких вони були направлені у відповідь на запити ОСОБА_1 , як такі, в яких викладені недостовірні та негативні відомості стосовно ОСОБА_1 , листами за підписом голови правління ОСББ зі спростуванням наданої недостовірної інформації не пізніше п`яти робочих днів з дня набрання рішення суду законної сили, копії цих листів направити на адресу позивача, із посиланням у листах щодо набрання чинності рішенням Оболонського районного суду м. Києва ухваленого за наслідками розгляду цієї справи.

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь 100000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та понесні ним судові витрати.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 12 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСББ «Маршала Тимошенка 13-А» витрати на правничу допомогу у розмірі 29200 грн.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на незаконність і необгрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що суд проігнорував надані ним докази, які підтверджують як розповсюдження відповідачами інформації, так і її недостовірність і негативний характер. Суд прийшов до помилкового висновку, що розповсюджена відповідачами інформація це оціночні судження, хоча це є фактичними твердженням, бо містить конкретні відомості. Суд невірно відмовив у задоволенні його вимог щодо стягнення моральної шкоди. Окрім того, суд не врахував судову практику у справах щодо захисту честі і гідності, зокрема постанови Верховного Суду від 08 травня 2018 року (справа № 369/1052/16-ц) та від 10 квітня 2019 року (справа № 398/4136/15-ц). Стягуючи судові витрати на правничу допомогу, суд не звернув уваги на відсутність договору про наданя допомоги у якості доказу обгрунтованості і співмірності адвокатських витрат, а також не було встановлено судом співмірність та відповідність судових витрат складності справи, характеру та змісту послуг, чи є заявлений відповідачем розмір витрат обгрунтованим, чи не перебував адвокат у трудових відносинах з відповідачем.

- 4 -

Відповідачі, які отримали копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги з додатками, правом на подання відзиву не скористалися.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Кальна О.П. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Оболонського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник відповідачів адвокат Олійник О.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до протоколу № 1 від 03 квітня 2016 року вирішено утворити ініціативну групу у складі 9 осіб, до якої увійшов і позивач ОСОБА_1 , для реєстрації об`єднання співвласників багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 .

30 червня 2016 року згідно протоколу № 1 Установчих зборів співвласників багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , створено ОСББ та затверджено його назву - ОСББ «М.Тимошенка, 13-А» та статут. Також, було обрано правління ОСББ у кількості 13 осіб, до якого увійшов і позивач ОСОБА_1 .

Згідно протоколу № 2 засідання ініціативної групи зі скликання і проведення установчих зборів ОСББ «М.Тимошенка,13-А» від 15 червня 2016 року ОСОБА_1 було виключено зі складу ініціативної групи із скликання і проведення установчих зборів ОСББ та залучено до складу ініціативної групи для громадської та організаційної роботи з іншими мешканцями та співвласниками будинку.

Листом № 73.05 від 15 травня 2017 ОСББ «М.Тимошенка,13-А» звернулося до позивача з проханням надати документи, що підтверджували б законність його роботи в ініціативній групі по створенню ОСББ, документи, які б надавали право позивачу на його участь в установчих зборах та на обрання членом правління ОСББ, оскільки згідно чинного законодавства до складу ініціативної групи мають право входити лише власники квартир або нежилих приміщень у багатоквартирному будинку.

Як убачається з листа ОСББ «М.Тимошенка,13-А» вих.№ 92.08 від 07 серпня 2017 року, адресованого депутату Київської міської ради ОСОБА_3 за підписом голови правління ОСББ Осинського Ю.О., у листі зазначено, що « ОСОБА_1 маючі на меті стати членом правління ОСББ та головою ОСББ ввів в оману інших учасників ініціативної групи

- 5 -

про те, що він є співвласник. Він вів активну роботу по створенню ОСББ в будинку та готував установчі збори. Знаючи про те, що він порушує закон, ОСОБА_1 все ж таки на Установчих зборах був обраний в правління ОСББ, хоча не був навіть зареєстрований як учасник (співвласник) установчих зборів. Всі ці дії можна описати одним словом - шахрайство. На початку офіційної роботи ОСББ випадково було з`ясовано, що ОСОБА_1 не був співвласником на момент створення та реєстрації ОСББ, з приводу чого ОСББ неодноразово зверталось до ОСОБА_1 надати документи того періоду, які б підтверджували законність його роботи в ініціативній групі по створенню ОСББ, а також на участь в установчих зборах та на обрання членом правління ОСББ…ОСББ працює лише півроку, проблем та питань для вирішення щодо обслуговування будинку дуже багато, але постійні необґрунтовані скарги ОСОБА_1 та його прибічників (купка з 4 осіб), починаючи з лютого місяця, займають значну частину робочого часу».

Відповідно до протоколу № 3 загальних зборів ОСББ «М.Тимошенка,13-А» від 22 жовтня 2017 року ОСОБА_1 вирішено вивести зі складу правління ОСББ «М.Тимошенка,13-А».

Окрім того, як встановлено з роздруківки з офіційного сайту НАБУ, а також листа НАБУ №17-188/28697 від 14 серпня 2017 року, адресованого ОСОБА_1 , убачається, що відповідно до відомості кваліфікаційного іспиту (тестування) від 17 червня 2015 року він не з`явився на тестування на знання законодавства, як кандидат на зайняття вакантної посади начальника відділу забезпечення роботи Директора бюро (патронатна служба). Оскільки він не з`явився на тестування, конкурсна комісія з проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців у Національному бюро прийняла рішення, що в рейтингу за результатом тестування на знання законодавства в графі «Кількість балів» його бал зазначається як «0».

Допитаний судом першої інстанції у якості свідка позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що у квітні 2016 до нього надійшла пропозиція взяти участь у створенні ініціативної групи по створенню ОСББ, на яку він погодився, оскільки мав на меті створити ОСББ, яке б приносило користь будинку. Вказав, що члени ініціативної групи знали, що він не є співвласником квартири, в якій проживає. На перших установчих зборах він також зазначав, що не є співвласником квартири, але він наділений певними повноваженнями від дружини (вона дала йому право управління майном), яка є власником квартири, про що також повідомлявся і відповідач ОСОБА_2 . Письмової довіреності не було, проте вона зазначала, що надає позивачу усі повноваження стосовно розпорядження та управління квартирою. Підтвердив, що дійсно опалювальна площа будинку відрізняється від тієї, яка планується до затвердження. З цього розпочався весь конфлікт. Після цих подій почався тиск на нього з боку ОСОБА_2 , який почав поширювати негативну неправдиву інформацію щодо нього. Як зазначив свідок, у березні 2017 на загальних зборах розглядалося питання щодо площі будинку, де було поширено інформацію про позивача, яку він вважає негативною, що він є керівником ініціативної групи. Також на одному з засідань відбувся конфлікт, коли відповідач вказав, що позивач має нульовий рівень знань у галузі права, оскільки у НАБУ він набрав 0 балів, у зв`язку з чим не мав право коментувати діяльність ОСББ. Крім того, відповідач вказував, що позивач не мав права брати участь у правлінні ОСББ, оскільки не був власником житла. Зі слів свідка,відповід ОСОБА_2 говорив, що позивач є боржником, та закликає інших це робити. Свідок також повідомив, що він має неприязні стосунки з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в межах їх дій в ОСББ. Пояснив, що тиск на його родину здійснювався шляхом направлення запиту щодо квартири. Після суперечок з ОСОБА_2 стосунки з деякими мешканцями погіршилися.

Наведені обстаивни підтверджуються наявними у справ доказами.

- 6 -

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що наступні висловлювання відповідача: « ОСОБА_1 проходив тестування на знання нормативно-правових та законодавчих актів України у ході конкурсу на зайняття вакантних посад в НАБУ та набрав при цьому 0 балів, що говорить про те, що рівень підготовки та знання законодавства у ОСОБА_1 нульові», « ОСОБА_1 не мав законних прав входити до складу ініціативної групи», « ОСОБА_1 керував діяльністю ініціативної групи будинку з організації та проведення установчих зборів зі створення ОСББ, особисто збирав дані щодо розмірів житлової та нежитлової площі будинку, які в подальшому були використані під час підрахунку голосів при голосуваннях на установчих та загальних зборах ОСББ, здійснював підготовку протоколу №1 установчих зборів ОСББ», « ОСОБА_1 закликав власників/співвласників житлових й нежитлових приміщень та мешканців будинку не сплачувати щомісячні внески до ОСББ», « ОСОБА_1 порушив вимоги чинного законодавства України, статуту ОСББ «Маршала Тимошенка 13-А» щодо порядку обрання членів правління ОСББ, тому він не легітимно обраний член правління», « ОСОБА_1 маючи на меті стати членом правління ОСББ, а також стати головою ОСББ, ввів в оману інших учасників ініціативної групи, що він є співвласник…Знаючи про те, що він порушує закон, … все ж таки на установчих зборах був обраний в правління ОСББ… Всі ці дії можна описати одним словом - шахрайство. На початку офіційної роботи ОСББ випадково було з`ясовано, що ОСОБА_1 не був власником на момент створення та реєстрації ОСББ», «постійні необґрунтовані скарги ОСОБА_1 та його прибічників (купка з 4 осіб)» є оціночними судженнями зробленими на підставі наявної інформації, яка містилася у відкритих джерелах та власного розуміння стороною відповідачів, норм чинного законодавства у сфері діяльності об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.

При цьому суд виходив з того, що слід розрізняти факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Тобто факти можна підтвердити, а підтвердження оціночних суджень є нездійсненим.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, які є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Згідно ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (є частиною національного законодавства)кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Разом із тим, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а

- 7 -

також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ст.32 Конституції України).

Відповідно до ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1). Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (ч.3).

Згідно роз`яснень, викладених у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача, в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г)поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співвжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Згідно роз`яснень п.19 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості згідно ст.471 Закон України «Про інформацію».

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній

- 8 -

формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Таким чином, відповідно до ст.277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (а відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції (абз.3 п.19 постанови Пленуму ВСУ).

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені іншою особою, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч.1 ст.277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи, надавши їм іншу оцінку (абз.4 п.19 постанови Пленуму ВСУ).

Судом першої інстанції встановлено, що висловлювання відповідача є оціночними судженнями зробленими на підставі наявної інформації, яка містилася у відкритих джерелах та власного розуміння стороною відповідачів, норм чинного законодавства у сфері діяльності об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.

Наведені висловлювання відповідача не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, незважаючи на те, що останні містять критичну оцінку дій позивача, і не є твердженнями про встановлені факти.

В даному випадку відповідач реалізовував своє конституційне право на вільне вираження поглядів, гарантованих Основним законом.

Отже, інформація, яку просить спростувати позивач, є результатом критичної оцінки фактів та діяльності позивача, в тому числі як члена правління ОСББ та є оціночними судженнями відповідача, вираженнями їх суб`єктивної думки, які не є предметом судового захисту в розумінні ст.277 ЦК України.

Також, суду не було подано належних та допустимих доказів того, що поширенням суб`єктивної думки відповідача позивачу було заподіяно шкоду честі та гідності та мало негативні наслідки.

За таких обставин, оскільки не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача і які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського Суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд проігнорував надані ним докази, які підтверджують як розповсюдження відповідачами інформації, так і її недостовірність і негативний характер, безпідставні. Усім наданим позивачем доказам, в тому числі показам свідків суд дав оцінку. Незгода позивача з такою оцінкою не свідчить про ігнорування доказів.

Це ж стосується наданих позивачем аудіозаписів, які судом не взяті до уваги з урахуванням позиції представника відповідача, який заявив, що такі звукозаписи не відповідають фактичним обставинам справи, а голос на запису не є голосом відповідача. Встановлення належності голосу на аудіозапису певній особі потребує спеціальних знань і може бути встановлено за допомогою проведення відповідної екпертизи, яка позивачем не заявлялася, що у свою чергу свідчить про неналежність та недопустимість доказу у вигляду

- 9 -

аудіозапису.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд прийшов до помилкових висновків про те, що розповсюджена відповідачами інформація є оціночними судженнями, хоча це є фактичними твердженням, бо містить конкретні відомості колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Зокрема, висловлювання відповідача, що « ОСОБА_1 проходив тестування на знання нормативно-правових та законодавчих актів України у ході конкурсу на зайняття вакантних посад в НАБУ та набрав при цьому 0 балів, що говорить про те, що рівень підготовки та знання законодавства у ОСОБА_1 нульові» відповідають інформації, яка була розміщена на офіційному сайті НАБУ про те, що за рейтингом по результатам тестування на знання законодавчої бази на зайняття вакантних посад в НАБУ ОСОБА_1 та набрав 0 балів (т.1 а.с.61-65). А висловлювання відповідача, що це «говорить про те, що рівень підготовки та знання законодавства у ОСОБА_1 нульові» є оціночним судженням і суб`єктивною думкою відповідача, яка не підлягає спростуванню.

Висловлювання відповідача, що « ОСОБА_1 не мав законних прав входити до складу ініціативної групи», « ОСОБА_1 керував діяльністю ініціативної групи будинку з організації та проведення установчих зборів зі створення ОСББ, особисто збирав дані щодо розмірів житлової та нежитлової площі будинку, які в подальшому були використані під час підрахунку голосів при голосуваннях на установчих та загальних зборах ОСББ, здійснював підготовку протоколу №1 установчих зборів ОСББ», « ОСОБА_1 порушив вимоги чинного законодавства України, статуту ОСББ «Маршала Тимошенка 13А» щодо порядку обрання членів правління ОСББ, тому він не легітимно обраний член правління» теж є оціночними судженням і суб`єктивною думкою відповідача, який має гарантоване Конституцією право на вільне вираження свої поглядів і відповідно не підлягає спростуванню.

Це ж стосується висловлювань відповідача, що « ОСОБА_1 закликав власників/співвласників житлових й нежитлових приміщень та мешканців будинку не сплачувати щомісячні внески до ОСББ», яке не є фактичним твердженням, оскільки не містить інформації, коли, за яких обставин і конкретно яких саме мешканців будинку закликав позивач не сплачувати.

Вказана у листі ОСББ інформація про те, що « ОСОБА_1 маючи на меті стати членом правління ОСББ, а також стати головою ОСББ, ввів в оману інших учасників ініціативної групи, що він є співвласник…Знаючи про те, що він порушує закон, … все ж таки на установчих зборах був обраний в правління ОСББ… Всі ці дії можна описати одним словом - шахрайство. На початку офіційної роботи ОСББ випадково було з`ясовано, що ОСОБА_1 не був власником на момент створення та реєстрації ОСББ», «постійні необґрунтовані скарги ОСОБА_1 та його прибічників (купка з 4 осіб), в тому числі є суб`єктивною оцінкою відповідача щодо відповідності дій позивача вимогам чинного законодавства у сфері діяльності об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що наведені висловлювання відповідачів не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, незважаючи на те, що останні містять критичну оцінку дій позивача, і не є твердженнями про встановлені факти таінформацією в розумінні ст.277 ЦК України.

Вказані висловлювання стосуються оцінки відповідачами особистості позивача із використанням мовних засобів, зокрема гіпербол в різкій (образливій) формі.

В даному випадку відповідач реалізовував своє конституційне право на вільне вираження поглядів, гарантованих Основним законом.

Оціночні судження, в тому образливі, думки, переконання, критична оцінка певних

- 10 -

фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості у порядку визначеному ст.277 ЦК України, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського Суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. У рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» (Lyshkо v. Ukraine) Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет п.2 ст.10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого ст.10 Конвенції.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справах «Лінгенс проти Австрії», суд зазначив, що «…свобода вираження поглядів, гарантована п.1 ст.10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та самореалізації кожної особи. За умови додержання п.2 свобода вираження стосується не лише тієї інформації чи тих ідей, які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій… ».

Орім того, в рішенні по справі «Єрусалем проти Австрії» (Jerusalem v. Austria) ЄСПЛ відмітив, що навіть оціночне судження без жодних фактів на його підтвердження може бути надмірним та відповідним критерієм, чи може бути встановлене достатньо точне та надійне фактологічне підґрунтя, пропорційне природі та ступеню висловлення.

Вказана практика ЄСПЛ щодо застосування ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожномуправо на свободу вираження поглядів без втручання органів державної влади є усталеною.

Зокрема, 20 травня 2010 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Мирський проти України», де констатував порушення права заявника на свободу вираження поглядів (ст.10 Конвенції) у зв`язку із відсутністю у рішеннях національних судів обгрунтування наявності законних підстав для визнання слів заявника під час його виступу на круглому столі наклепом.

02 червня 2016 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «ТОВ Інститут Економічних Реформ проти України», де констатував порушення ст.10 Конвенції у зв`язку з тим, що національні суди не дослідили докази для підтвердження законності втручання у право на свободу вираження поглядів компанії-заявника.

12 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Ликін проти України», де констатував порушення ст.10 Конвенції у зв`язку з неналежним розглядом національними

- 11 -

судами питання балансу забезпечення права на захист репутації та права на свободу вираження поглядів.

Викладені у вказаних рішеннях висновки ЄСПЛ в тому числі спростовують доводи апеляційної скарги щодо незаконності оскаржуваного позивачем рішення Оболонського районного суду м.Києва.

Висновки суду про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди грунтуються на законі і матеріалах справи. Суд вірно відмовив у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, з огляду на відсутність належних та допустимих доказів заподіяння такої шкоди.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Водночас доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення судових витрат не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону з наступних міркувань.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

Покладаючи на позивача судові витрати відповідача ОСББ «Маршала Тимошенка 13-А», пов`язані з правничою допомогою, суд виходив із доведеності факту здійснення витрат на суму 29200 грн.

Проте, колегія суддів не може погоитися із таким висновком суду, оскільки в матеріалах справи наявні докази понесення відповідачем витрат на оплату правничої допомоги адвоката Олійника О.В. у розмірі 20000 грн., докази про понесення інших витрат у справі відсутні.

При цьому посилання суду на акти виконаних робіт № 4 від 11 грудня 2017 року та № 11 від 16 лютого 2018 року як докази сплати відповідачем коштів безпідставні, оскільки наведені акти підтверджують лише факт надання адвокатом Головачевою О.М. відповідачу юридичних послуг, про що зазначено у актах. Будь-яких належних і допустимих доказів оплати ОСББ коштів на користь адвоката Головачевої О.М. (платіжні доручення, квитанції чеки, ордери тощо) матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат змінити, стягнувши із позивача на користь відповідача ОСББ «Маршала Тимошенка 13-А» витрати на правничу допомогу у розмірі 20000 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про невідповідність платіжного доручення щодо сплати відповідачем ОСББ «Маршала Тимошенка 13-А»адвокату Олійнику О.В. 20000 грн. безпідставні. Платіжне доручення є належним та достатнім доказом понесення відповідачем витрат на правову допомогу, яке має відповідні відмітки банку про проведення 29 травня 2019 року даної операції по оплаті. Якщо ж позивач вважає, що платіжне доручення містить ознаки фальшування, то вправі звернутися із відповідною заявою до

- 12 -

правоохоронних органів.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги проте, що судом не було встановлено співмірність та відповідність судових витрат складності справи, характеру та змісту послуг, та чи є заявлений відповідачем розмір витрат обгрунтованим з таких підстав.

Встановлено, що між адвокатом Олійником О.В. та ОСББ «М.Тимошенка,13-А» укладено договір № 02/04/19-пд-7 про надання правової допомоги від 02 квітня 2019 року, на підставі якого за надання правової допомоги клієнт сплатив адвокату кошти у розмірі 20000 грн., що також підтверджується рахунком № 13205 від 02 квітня 2019 року та платіжним дорученням №1203 від 29 травня 2019 року.

Згідно приписів частин 1 - 6 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

- 13 -

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на суму 20000 грн. є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а доводи позивача щодо неспівмірності та невідповідності витрат складності справи, характеру та змісту послуг носять загальнийй характер і не спростовують обгрунтованості цих витрат.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 12 грудня 2019 року в частині відшкодування витрат на правничу допомогу змінити, стягнувши із ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Маршала Тимошенка, 13-А» (місцезнаходження: 04212, м. Київ, вул.Маршала Тимошенка 13-А, офіс 1, ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 гривень.

В решті рішення Оболонського районного суду м.Києва від 12 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: