ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1291/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Заставенко М.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Долі М.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такої, що втратила право користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_4 , в якій просив суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач являється власником квартири з 2004 року, після одруження з відповідачем у 2008 році вона була прописана до квартири, і по теперішній час в ній зареєстрована. Однак, відповідач без поважних причин понад один рік не проживає в квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі немає. Перешкод у користуванні квартирою відповідачу не чинилося. Починаючи з липня 2017 року позивач та відповідач проживають окремо, шлюбних стосунів не підримують, у зв"язку з чим у січні 2019 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між ними було розірвано. Також факт відсутності відповідача за адресою реєстрації проживання підтверджується поданою до суду заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, де відповідач зазначила адресу проживання АДРЕСА_2 , яка була придбана в шлюбі.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 17.09.2019 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

10.03.2020 року представником відповіда до суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про те, що заявлені позовні вимоги відповідач не визнає з огляду на наступне. Відповідач змушена була у липні 2017 року змінити місце проживання та виїхати із зазначеної квартири разом з донькою у зв"язку зі створенням позивчем умов, за яких подальше спільне проживання в квартирі стало не можливим. Позивач став там проживати з іншою жінкою та поставив відповідачку перед фактом, що тепер у цій квартирі їй немає чого робити, створивши напружену конфліктну обстановку. З метою унеможливлення повернення відповідачки до квартири позивач змінив замки на вхідних дверях, новий комплект ключів від дверей не надав, чим позбавив її вільного доступу до квартири.

Ухвалою суду від 16.06.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги пдітримали у повному обсязі та просили їх задовольнити посилаючись на те, що відповідач до розірвання шлюбу самостійно залишила квартиру, забрала з неї свої речі. У шлюбі вони придбали квартиру АДРЕСА_3 , в якій проводився ремонт, щоб можна було заїхати до першого вересня, оскільки поблизу знаходилася художня школа, в яку поступила їхня дочка. Дружина поступово перевозила туди речі, посуд. Для позивача стало несподіванкою, коли дружина сказала, що буде там жити сама з дочкою, а він залишається в своїй квартирі. Перешкод відповідачу у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ніхто не чинив, ключі від квартири є у спільної дочки.

Представник відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, вказав про те, що відповідачка мала поважні причини, щоб не проживати у квартирі позивача, він сказав, що дружина більше не буде з ним проживати, створив несприятливі умови для її проживання, змінив замки у квартирі, у зв"язку з чим відповідач не має доступу до неї. Зазначив що позивачем не надано доказів на підтвердження порушення відповідачкою його прав як власника зазначеної квартири.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 являється власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 22.04.2004 року (а. с. 15).

29.04.2006 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб (а. с. 13).

З 27.03.2008 року у спірній квартирі зареєстровані відповідач ОСОБА_4 та їхня спільна з позивачем дочка ОСОБА_6 (а. с. 16).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.01.2019 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

Як стверджує позивач та не заперечувалося відповідачем, в квартирі вона не проживає з липня 2017 року.

З матеріалів справи встановлено, що відповідач фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , яка відповідно до Свідоцтва про право власності та витягу з Державного реєсту речових прав на нерухоме майно 04.07.2014 року зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 (а. с. 17, 18, 30).

Таким чином судом встановлено, що відповідач, не являючись членом сім"ї позивача, та будучи зареєстрованою у квартирі, що належить позивачу, не проживає в ній більше року.

За приписами ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст.319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом..

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , яка є матір"ю позивача, пояснила, що в 2017 році її внучка, дочка позивачів, закінчила школу та поступила в художню школу ім. Шевченка. Для їхньої сім"ї це був тяжкий рік, вона бувала у них двічі на місяць, відповідач багато працювала в той час, відносини у стали натягнутими. Зі слів сина їй стало відомо, що ОСОБА_4 переїхала на нову квартиру, а його із собою не взяла.

Свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в судовому засідані засвідчили, що відповідача в квартирі не бачили з 2017 року.

Свідок ОСОБА_12 - ОСОБА_13 пояснила, що у травні 2018 року привозила відповідачку до квартири позивача, однак відповідач повідомила їй що не змогла зайти до квартири, оскільки були змінені замки на дверях.

Проаналізувавши заперечення відповідача, суд вважає, що доводи відповідача про те, що позивач створив їй неприйнятні для проживання в його квартирі умови, чим чинив їй перешкоди у користуванні житлом, такими, що не заслуговують на увагу, оскільки жодного доказу того, що ОСОБА_1 будь-яким чином перешкоджає їй проживати в квартирі, суду не надано. Щодо зміни замків на дверях, то судом встановлено, що комплект ключів від спірної квартири знаходиться у спільної дочки сторін, доказів того, що відповідач зверталася до позивача та намагалася отримати їх суду не надано.

Разом з тим, враховуючи, що відповідач не є членом сім"ї позивача, більше року не проживаює в квартирі АДРЕСА_1 , має постійне міасце проживання у квартирі, яка зараєстрована за відповідачем на праві власності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є правомірними, а отже підягають задоволенню.

Судові витрати розподілити між сторонами у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 76-81, 89, 133, 141, 259, 274-279,352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка України, РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5, п.15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Заставенко М.О.

Повний текст рішення виготовлено 28.08.2020 року.