Дата документу 19.02.2020 Справа № 2-2000/11
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 2-2000/11 Головуючий у 1-й інстанції: Дністрян О.М
Провадження №22-ц/807/263/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаряПодліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2019 року справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Кюрчевої Анастасії Владиславівни про опис та арешт майна боржника, стягувач Ттовариство з обмеженою відповідальністю « ІК ІФГ Капітал», -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скргою на постанову державного виконавця Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Кюрчевої Анастасії Владиславівни про опис та арешт майна боржника від 19 березня 2019 року.

ОСОБА_1 скаргу обґрунтовує тим, що на примусовому виконанні рішень у Бердянському міськрайонному відділі Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебуває виконавче провадження № 42845707, відкрите на виконання виконавчого листа № 2-2000/11, виданого18 вересня 2012 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал» заборгованості у розмірі 1 222 368, 26 грн.

19 березня 2019 року державним виконавцем прийнято постанову про опис та арешт майна боржника і накладено арешт на 1/4 частка квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та призначено відповідальним зберігачем вказаного нерухомого майна ОСОБА_2 .

З діями державного виконавця відділу примусового виконання рішень Бердянського міськрайонного відділу Державної виконгавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Кюрчевої А.В. щодо опису та арешту майна остання не погодилася та вказала, що в рамках виконання за іншими виконавчими листами, які були видані в 2012 році, зокрема, Бердянським міськрайонним судом Запорізької області іншим кредиторам, державними виконавцями вже було накладено арешт на все її нерухоме майно, тому, на її думку, є необґрунтованим накладення арешту державним виконавцем на нерухоме майно, на яке вже накладено арешт. Також зазначає, що дії державного виконавця вчинені з порушенням норм Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки арештоване державним виконавцем майно є предметом іпотеки та виступає у якості забезпечення виконання зобов`язань заявника за іншим кредитним договором. Крім того, вказане майно використовується як місце постійного проживання заявника, інше майно у його власності відсутнє. Також зазначила, що квартира знаходиться у спільній власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Описати та арештувати частку у спільному майні співвласників можливо тільки після виділу частки з майна. Із урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просила скасувати постанову державного виконавця Бердянського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Запорізькій області Кюрчевої А.В. про опис та арешт майна боржника, винесену 19 березня 2019 року у виконавчому провадженні № 42845707.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2019 у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на прушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального прва, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи просила її скасувати прийняти нове рішення, яким задовольнити її скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки в інших виконавчих провадженнях за іншими виконавчими листами вже було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 , тому державний виконавець не мала законних підстав накладати арешт на майно боржника за виконавчим провадженням № 42845707, що квартира на яку накладено арешт використовується нею як місце постійного проживання, іншого нерухомого майна у власності вона не має, тому накладення арешту на квартиру було здійснено в порушення Закону України « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» .

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ТОВ « ІК ІФГ « Капітал» зазначає, що у виконавчому провадженні № 42845707, в межах якого накладено арешт на 1/4 частку квартири, яка належить ОСОБА_1 стягувачем є ТОВ ІКІФГ «Капітал», а не іпотекодержатель ТОВ « ОТП Факторинг Україна». Борг ОСОБА_1 перед ТОВ ІК ІФГ «Капітал» створився шляхом укладення ОСОБА_1 поруки за підприємницький кредит її сестри ОСОБА_6 , а не споживчий кредит. За п. 3 ч. 1 ст. 51 Закону України « Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо наявна письмова згода застоводержателя. Таким чином, у зв`язку з тим, що боргом у виконавчому провадженні є не споживчий кредит, а підприємницькі відносини, а стягувачем є не іпотекодержатель, а інший кредитор, державний виконавець за згоди іпотекодержателя має право звернути стягнення на іпотечне майно боржника та Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забнзпечення кредитрів в іноземній валюті» на вказані правовідносини не поширюється.

Державний виконавець Кюрчева А.В. , стягувач ТОВ « Інвестиційна компанія « ІФГ Капітал» , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи (а.с. 100, а.с. 102) до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухпвши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши законність і обгрунтованісь оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Кюрчевої А. В. щодо прийняття постанови про опис та арешт майна боржника від 19 березня 2019 року у виконавчому провадженні № 42845707 є законними та вчиненими у відповідності до Закону України "Про виконавче провадження".

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом установлено, що 07 квітня 2014 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Бердянського міськрайонного управління юстиції постановою ВП № 42845707 відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа № 2-2000/11, виданого 18 вересня 2012року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал» у відповідності до договору поруки №50/Znop-08-1 від 18 листопада 2008 року заборгованість за кредитним договором №50/КВ-08 від 19.06.2008 в загальній сумі станом на 15.02.2,26 грн. ( а.с. 54).

19.03.2019 року державним виконавцем Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Кюрчевою А.В. при примусовому виконанні виконавчого листа №2-2000/11 від 18 вересня 2012 року було описано та накладено арешт на ј частини трикімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та призначено відповідальним зберігачем ОСОБА_2 (постанова ВП № 42845707 від 19.03.2019р.) ( а.с. 53).

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 451 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

В оцінці законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень Верховний Суд врахував, що виконавче провадження розпочато за правилами Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 606-XIV), а з набранням чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404-VIII) виконавчі дії підлягали здійсненню відповідно до Закону № 1404-VIII.

У статті 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частині першій, пункті 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 10 Закону № 1404-VIII також встановлені заходи примусового виконання рішення, які мають різний характер та встановлений порядок проведення, оформлення та вчинення виконавчих дій, зокрема, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Права державного виконавця визначені у частині третій статті 18 Закону № 1404-VIII.

Відповідно до частини четвертої статті 13 Закону України "Про виконавче провадження" , опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

Відповідно до частини четвертої статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

За змістом статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт.

Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Під час учинення дій щодо опису та накладення арешту на майно боржника державним виконавцем було встановлено, що боржником рішення не виконано, в зв`язку з чим і було винесено відповідну постанову.

Суд першої інстанції, встановивши, що державний виконавець Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Кюрчева А.В. у виконавчому провадженні № 42845707 вчиняла дії , які спрямовані на виконання рішення суду відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження", дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що в рамках іншого виконавчого провадження за іншими виконавчими листами вже було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 , тому державний виконавець не мав законних підстав накладати арешт на майно боржника за виконавчим провадженням № 42845707 не заслуговують на увагу, оскільки на підтвердження зазначеих обставин остання не надала будь-яких доказів, крім того, чинне законодавство не містить заборони накладення державним виконавцем арешту з метою примусового виконання судового рішення, якщо є арешт на майно боржника за іншими виконавчами провадженнями.

Доводи апеляційної скарги про те, що державний виконавець прийняв постанову про арешт майна боржника у порушення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не приймаються до уваги апеляційним судом, оскільки у виконавчому провадженні № 42854707 в межах якого накладено арешт на 1/4 частину квартири, яка належить ОСОБА_1 стягувачем є ТОВ ІКІ ФІГ «Капітал» , який не є іпотекодержателем.

Борг ОСОБА_1 перед ТОВ ІК ІФГ «Капітал» створився шляхом укладення ОСОБА_1 поруки за підприємницький кредит її сестри ОСОБА_6 в розмірі 1222368,26 грн.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо наявна письмова згода заставодержателя.

Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 постійно проживає у вищезазначеному будинку, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що, описуючи та арештовуючи майно боржника, державний виконавець діяв в межах наданих йому повноважень та без порушень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" .

Інші доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Отже, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановлена із додержанням норм процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375,381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повна постанова складена 21 лютого 2020 року.

Головуючий судя-доповідачСудяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.