КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9962/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 1 червня 2020 року (суддя Українець В.В.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановила:

у червні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 11 606грн 27коп. за кредитним договором від 25 жовтня 2010р. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 25 жовтня 2010р. відповідач отримала кредит у розмірі 2 100грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту, проте відповідач порушила зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 13 травня 2019р. становить 11 606грн 27коп. та складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 257грн 37коп., за простроченим тілом кредиту у розмірі 2 283грн 80коп., нарахованої пені за прострочене зобов`язання у розмірі 4 786грн 23коп., нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн у розмірі 1 250грн, а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 528грн 87коп. (процентна складова).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 1 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки відповідач у анкеті-заяві висловила згоду на те, що заява разом з Умовами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

Також позивач зазначає, що судом не враховано, що до позовної заяви була додана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», в якій зазначені

тип кредитної лінії, базова відсоткова ставка за користування кредитом, порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості, розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів, яка підписана відповідачем.

Крім того, у підтвердження позовних вимог до апеляційної скарги позивачем надані довідка про видані відповідачу кредитні картки та виписка по рахунку відповідача, які підтверджують відкриття карткового рахунку, встановлення кредитного ліміту та користування відповідачем кредитними коштами.

Також позивач посилається на те, що відповідач не оспорювала укладення кредитного договору та наявність заборгованості, а з виписки по картковому рахунку та розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами, розраховувалася карточкою, а також частково погашала заборгованість, неодноразово зверталася до банку з метою перевипуску картки, що свідчить про укладення кредитного договору. Проте, суд першої інстанції не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, не перевірив розрахунок заборгованості, чим допустив неповноту судового розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25 жовтня 2010р. ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій надала згоду, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 13 травня 2019р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 257грн 37коп., за простроченим тілом кредиту у розмірі 2 283грн 80коп., нарахованої пені за прострочене зобов`язання у розмірі 4 786грн 23коп., нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн у розмірі 1 250грн, а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 528грн 87коп. (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження укладення кредитного договору, погодження всіх істотних умов договору, видачі відповідачу кредитної картки та коштів, Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, підписані відповідачем анкета-заява та довідка про умови кредитування не містять даних про розмір наданого кредиту, а тому не можуть свідчити про факт укладення кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо

воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Отже, істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, розмір процентів, які повинен сплачувати позичальник за користування кредитом, та порядок повернення кредиту і сплати процентів.

У анкеті-заяві ОСОБА_1 просила надати їй послуги у вигляді видачі платіжної картки кредитка «Універсальна» зі встановленням кредитного ліміту у розмірі 5 000грнта підтвердила, що ознайомлена та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді.

Крім того, ОСОБА_1 була підписана довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка «Універсальна» по договору SAMDN0534, згідно якої базова відсоткова ставка за користування кредитом складає 3,0% в місяць, розмір щомісячних платежів становить 7% від заборгованості і повинен бути внесений до 25 числа місяця, наступного за звітним. У довідці також визначені порядок нарахування та розмір пені, штрафів за невиконання зобов`язань.

Таким чином, сторони погодили всі істотні умови кредитного договору, а відтак суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про ненадання позивачем належних доказів у підтвердження укладення з відповідачем кредитного договору.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 2.1.1.2.1 Умов та правил надання банківських послуг для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид зазначений у пам`ятці клієнта/ довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата отримання картки, вказана у заяві.

Таким чином, зобов`язання позичальника повернути кошти виникає тільки у разі надання таких коштів кредитодавцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частина 1 статті 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У підтвердження своїх позовних вимог, позивач надав суду першої інстанції анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписану ОСОБА_1 25 жовтня 2010 року, яка не містить дати видачі кредитної картки, довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка «Універсальна» по договору SAMDN 0534 з підписом ОСОБА_1 від 25 жовтня 2010 року, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті

https://privatbank.ua/terms/, розрахунок заборгованості станом на 31 серпня 2015 року та розрахунок заборгованості станом на 13 травня 2019 року.

Разом з цим, доказів видачі відповідачу кредитної картки «Універсальна», строк дії картки та виписки із карткового рахунку про користування відповідачем кредитними коштами і внесення коштів на погашення заборгованості позивачем суду першої інстанції не надано.

Відповідно до пункту 1.1.1.88. Умов та Правил надання банківських послуг, прострочений кредит - це кредитні кошти, які були надані клієнту і не були повернуті банку в термін, передбачений договором.

Однак, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з 1 жовтня 2015 року позивачем до простроченого тіла кредиту зараховувалися нараховані та не погашені проценти за користування кредитом та пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн, що суперечить положенням ст. 1049, 1054ЦК України та умовам договору.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про недоведеність позивачем видачі кредиту, користування відповідачем кредитними коштами та часткового погашення кредитної заборгованості, а також про наявність підстав для стягнення простроченого кредиту.

Доводи апеляційної скарги про те, що виконання банком своїх зобов`язань за кредитним договором та користування відповідачем кредитними коштами підтверджується розрахунком заборгованості, колегія суддів вважає безпідставними, так як розрахунок заборгованості не є належним документом у розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України, який підтверджує видачу кредитної картки та користування кредитними коштами саме відповідачем.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідач до суду не з`являлася, заперечень на позовну заяву не подавала, а відтак суд не мав правових підстав для звільнення відповідача від сплати заборгованості, колегія суддів вважає безпідставними, так як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відсутність заперечень відповідача проти позовних вимог, не позбавляє позивача обов`язку надати докази у підтвердження своїх позовних вимог.

Твердження у апеляційній скарзі про те, що у позивача не було необхідності надавати докази у підтвердження позовних вимог, враховуючи позицію відповідача, суперечать положення ст. 80-81 ЦПК України.

Колегія суддів не приймає надані позивачем до апеляційної скарги у підтвердження позовних вимог довідку про видані відповідачу картки та термін їх дії, виписку з карткового рахунку відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8).

Звертаючись до суду першої інстанції з клопотанням про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та у відсутність представника позивача, позивач був обізнаний, що зобов`язаний надати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою. Однак свого обов`язку не виконав.

За правилами ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивачем у апеляційній скарзі не зазначено, з яких підстав ним не були надані суду першої інстанції вказані докази, відсутність заперечень відповідача проти позовних вимог не звільняє позивача від доведення своїх вимог, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для прийняття даних документів в якості доказів.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виходячи з того, що позивачем не доведено, а судом не встановлено, що відповідач отримувала кредитні грошові кошти, тобто що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення пені та штрафів, які є похідними від основного зобов`язання.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не врахував докази, надані позивачем, щодо укладення кредитного договору, однак це не призвело до неправильного вирішення справи, тому не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 1 червня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк