Постанова

Іменем України

01 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 524/1456/15-ц

провадження № 61-10237св18

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Бутенко С. Б., Обідіної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 15 жовтня 2011 року між нею та ОСОБА_2 укладений договір простого товариства, відповідно до якого вони домовились придбати у с. Кривуші Кременчуцького району Полтавської області нерухомість для подальшого зайняття готельним бізнесом.

З метою виконання взятих на себе зобов`язань за згаданим договором простого товариства ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 для придбання нерухомості та її реконструкції грошову суму, що еквівалентна 220 000,00 доларів США, що підтверджується актами про внесення коштів від 29 грудня 2011 року - в розмірі 798 970,00 грн, 02 квітня 2012 року - 239 637,00 грн, 20 червня 2012 року - 239 775,00 грн, 31 вересня 2012 року - 239 790,00 грн, 15 грудня 2012 року - 239 790,00 грн, 22 березня 2013 року - 239 790,00 грн.

29 грудня 2011 року ОСОБА_2 придбав за договором купівлі-продажу будинок АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, площею 0,21 та 0,24 га, за цією адресою.

Під час укладення цих договорів ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 та останньою надано згоду на укладення договорів купівлі-продажу зазначеного майна.

До 15 жовтня 2013 року ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором не виконав, як це передбачено у підпункті 3.3.4 договору, роботи з реконструкції будинку та прийняття його до експлуатації в повному обсязі не провів та не закінчив.

У подальшому шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано та рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року зазначене майно (будинок і дві земельні ділянки) визнано спільним сумісним майном подружжя і поділено між ними.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 росила суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за договором простого товариства від 15 жовтня 2011 року в розмірі 1 758 115,00 грн, збитки від інфляції за період з 29 грудня 2011 року до 11 лютого 2015 року в розмірі 496 100,34 грн та 12 % річних в розмірі 560 888,06 грн, а всього 2 815 103,40 грн та судові витрати.

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Зустрічний позов мотивовано тим, що за час шлюбу жодного договору між її колишнім чоловіком ОСОБА_2 та його сестрою ОСОБА_1 не існувало і гроші ОСОБА_1 її чоловікові не передавала.

Цей договір був підписаний тільки після того, як вона подала позови про розлучення та поділ майна подружжя з метою вилучення цього майна із спільної власності подружжя.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зобов`язання сторін договору простого товариства повернути один одному в натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції від 15 червня 2015 року

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року у складі судді Середи А. В. позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості, збитки від інфляції та 12 % річних у розмірі 1 407 551,70 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості, збитки від інфляції та 12 % річних у розмірі 1 407 551,70 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Суд першої інстанції постановив, що кошти, отримані внаслідок укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору простого товариства, використані останнім для придбання і ремонту спільного сумісного майна подружжя (будинку та двох земельних ділянок), дії ОСОБА_2 схвалені ОСОБА_3 , а відтак у відповідачів згідно із частиною четвертою статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) виник спільний обов`язок перед ОСОБА_1 щодо повернення всіх переданих для здійснення спільної діяльності грошових коштів.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції від 15 жовтня 2015 року

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 15 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 , задоволено частково, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У іншій частині у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та частково задовольняючи позов ОСОБА_3 , зазначив, що спірне домоволодіння та земельні ділянки придбані ОСОБА_2 за кошти, які одержані на підставі договору позики, укладеного з ОСОБА_5 , що встановлено рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року у справі № 524/2356/13-ц. Договір купівлі-продажу спірного домоволодіння від 29 грудня 2011 року не оспорений, є чинним. ОСОБА_1 не доведено проведення реконструкції будинку під готельний комплекс, відсутні дозволи виконавчого комітету та інших установ на проведення реконструкції, на зміну статусу домоволодіння та зміну цільового призначення земельних ділянок. Договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року не містить згоди ОСОБА_3 на його укладання, проте виходить за межі дрібного побутового. Право пред`явлення вимоги про застосування реституції належить саме особі, права та законні інтереси якої порушені вчиненням правочину, тому такі вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції від 06 квітня 2016 року

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Луспеника Д. Д., Журавель В. І., Закропивного О. В., Хопти С. Ф., Штелик С. П. касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_6 , задоволено частково, рішення Апеляційного суду Полтавської області від 15 жовтня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції постановив, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року виходить за межі дрібного побутового, тому з урахуванням норм статті 65 СК України потребує згоди другого з подружжя. Крім того, судом апеляційної інстанції не надано правової оцінки доводам ОСОБА_1 про те, що при поданні позовної заяви ОСОБА_3 про поділ майна подружжя у березні 2013 року нею було зазначено, що спірне домоволодіння та земельні ділянки вона вважає спільним сумісним майном подружжя, нею були схвалені дії колишнього чоловіка щодо придбання спірного майна, тому зазначене є підставою для виникнення спільного майнового обов`язку колишнього подружжя.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції від 06 червня 2016 року

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 06 червня 2016 року у складі суддів: Лобова О. А., Абрамова П. С., Акопян В.І. апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 , відхилено, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції постановив, що кошти, отримані внаслідок укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору простого товариства, використані останнім для придбання і ремонту спільного сумісного майна подружжя (будинку та двох земельних ділянок), дії ОСОБА_2 схвалені ОСОБА_3 , тому відповідно до вимог частини четвертої статті 65 СК України у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виник спільний обов`язок перед ОСОБА_1 щодо повернення всіх переданих для здійснення спільної діяльності грошових коштів.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції від 18 жовтня 2017 року

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Ткачука О. С., Висоцької В. С., Гримич М. К., Кафідової О. В., Фаловської І. М. касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 06 червня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з тих підстав, що апеляційним судом не виконані вказівки суду касаційної інстанції і не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Оскільки спірний договір виходить за межі дрібного побутового, то з урахуванням вимог статті 65 СК України він потребує згоди другого з подружжя.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції від 21 грудня 2017 року

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 , задоволено частково, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У іншій частині у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції постановив, що оспорюваний договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року укладений стосовно цінного майна та виходить за межі дрібного побутового, тому відповідно до частини третьої статті 65 СК України потребує письмової згоди іншого з подружжя. Оскільки ОСОБА_3 , як колишня дружина ОСОБА_2 , згоди на укладання спірного договору простого товариства від 15 жовтня 2011 року не надавала, то позовні вимоги за первісним позовом є безпідставними, а за зустрічним позовом про визнання його недійсним - обґрунтованими.

Підстави для застосування наслідків недійсності договору відсутні, оскільки ОСОБА_3 не є стороною оспорюваного правочину.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просила скасувати постанову Апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року і залишити в силі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції застосував вимоги частини третьої статті 65 СК України всупереч правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відповідно до якої положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Також в цій позиції зазначено принцип свободи договору, закріплений в статті 627 ЦК України, згідно з яким сторони є вільними в укладанні договору та самостійно визначають розмір плати і порядок розрахунків.

Також апеляційний суд не врахував, що кошти, отримані за договором простого товариства, використані ОСОБА_2 в інтересах сім`ї - на придбання майна, яке набуло статус спільного сумісного майна подружжя. Зазначене було правильно встановлено судом першої інстанції.

Крім того, в судовому засіданні 13 грудня 2017 року під час розгляду цієї справи апеляційним судом ОСОБА_2 на вимогу касаційної інстанції надав суду копію розписки ОСОБА_3 , де вона погодилась на укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оспорюваного правочину. Оригінал розписки також було вилучено у ОСОБА_2 та долучено до матеріалів справи, проте судова колегія не тільки не надала цьому документу жодної правової оцінки, а навіть не загадала про його наявність у справі, хоча саме це і належало з`ясувати під час вже третього перегляду цієї справи в апеляційному порядку.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 зазначила, що договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року був укладений з порушенням вимог частини третьої статті 65 СК України, тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що судом апеляційної інстанції не досліджено всі докази, які містяться в матеріалах справи, зокрема розписку яка підтверджує згоду ОСОБА_3 на укладення спірного договору від 15 жовтня 2011 року.

Відповідно до відповідей Крюківського районного відділу Кременчуцького управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області від 22 липня 2013 року № 4/6761 та від 24 липня 2013 року № 4/6844 підтверджено факт відвідування ОСОБА_2 квартири колишньої дружини влітку 2013 року. Саме тоді серед інших документів ОСОБА_2 знайшов зазначену розписку.

Розгляд справи судом апеляційної інстанції відбувався упереджено та з порушенням принципу рівності сторін перед законом і судом.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року і витребувано з Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області цивільну справу № 524/1456/15-ц.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачу Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи

15 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір простого товариства, відповідно до якого сторони домовились придбати в с. Кривуші Кременчуцького району нерухомість для подальшого зайняття готельним бізнесом. Згідно з договором ОСОБА_1 мала інвестувати в зазначений проект грошову суму, еквівалентну 220 000,00 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язався керувати процесом будівництва (реконструкції) на земельній ділянці та у разі необхідності додати кошти, яких не буде вистачати для проведення будівництва (реконструкції) готельного комплексу, в сумі, необхідній для завершення будівництва (реконструкції).

З метою виконання взятих на себе зобов`язань за договором простого товариства ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 для придбання нерухомості та її реконструкції грошову суму, що еквівалентна 220 000 доларів США за курсом Національного банку України, що підтверджується актами про внесення коштів від 29 грудня 2011 року в розмірі 798 970,00 грн, 02 квітня 2012 року - 239 637,00 грн, 20 червня 2012 року - 239 775,00 грн, 31 вересня 2012 року - 239 790,00 грн, 15 грудня 2012 року - 239 790,00 грн, 22 березня 2013 року - 239 790,00 грн.

На виконання умов зазначеного договору, ОСОБА_2 , за погодженням з ОСОБА_1 , підібрав об`єкт для подальшої його реконструкції: домоволодіння АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, площею 0,24 га та 0,21 га.

На день укладення договору простого товариства ОСОБА_2 перебував у шлюбі із ОСОБА_3

29 грудня 2011 року під час придбання домоволодіння АДРЕСА_1 та двох земельних ділянок покупець ОСОБА_2 стверджував, що у встановленому законом порядку одержав згоду другого з подружжя на вчинення цього правочину, справжність підпису на якій засвідчено 29 грудня 2011 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Бугайовою Л. М., за реєстровим № 5434.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 лютого 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року у справі № 524/2356/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики визнано домоволодіння АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, площею 0,24 га та 0,21 га, спільним сумісним майном подружжя і поділено між ними.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Частиною першою статті 60 СК Українивизначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язок для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства України умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладання договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. При цьому, якщо одним із подружжя укладене договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Судами встановлено і не спростовується матеріалами справи, що на момент укладення договору простого товариства від 15 жовтня 2011 року ОСОБА_2 перебував у шлюбі із ОСОБА_3

29 грудня 2011 року під час придбання домоволодіння АДРЕСА_1 та двох земельних ділянок покупець ОСОБА_2 стверджував, що у встановленому законом порядку одержав згоду другого з подружжя на вчинення цього правочину, справжність підпису на цьому правочині засвідчено 29 грудня 2011 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Бугайовою Л. М., за реєстровим № 5434.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 лютого 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року у справі № 524/2356/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики визнано домоволодіння АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, площею 0,24 га та 0,21 га, спільним сумісним майном подружжя і поділено між ними.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах сім`ї ОСОБА_7 , оскільки майно, придбане з метою виконання ОСОБА_2 зобов`язань за цим договором, визнане рішенням суду, яке набрало законної сили, спільним сумісним майном подружжя і поділено між ними.

Встановлено також, що ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором простого товариства повністю не виконав. Зокрема, до 15 жовтня 2013 року всупереч підпункту 3.3.4 договору простого товариства роботи з реконструкції домоволодіння та прийняття його до експлуатації в повному обсязі він не провів та не закінчив.

Пунктом 3.8 договору простого товариства передбачено, що в разі, якщо ОСОБА_2 не забезпечив закінчення будівництва (реконструкції) об`єкта до закінчення дії цього договору (15 жовтня 2013 року), то сторони або укладають новий договір на погоджених заново умовах, або здійснюють поділ спільного майна у зв`язку з припиненням дії договору.

Відповідно до пункту 3.9 договору простого товариства ОСОБА_1 при поділі, який настає в разі припинення дії договору у зв`язку з закінченням його строку та не досягненні його мети, має такі права: або на повернення всіх переданих для здійснення спільної діяльності грошових коштів з урахуванням індексу інфляції та 12 відсотків річних за весь час користування коштами до їх фактичного повернення, або право власності на 95 відсотків майна, що буде набуте в результаті виконання цього договору. Право вибору належить ОСОБА_1 .

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712св19) зроблено висновок про те, що при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати солідарно усім своїм майном.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що, оскільки оскаржуваний договір простого товариства був укладений в інтересах сім`ї, то він створює цивільні права і обов`язки для обох з подружжя, і вони повинні нести солідарну відповідальність за цим договором.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення в частині задоволення позовних вимог за первісним позовом та відмови у задоволенні зустрічного позову були належним чином оцінені подані сторонами докази, точно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права, а апеляційний суд помилкового скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За викладених обставин постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з цим із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 7 308,00 грн, по 3 654,00 грн з кожного.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року скасувати, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору за подання касаційної скарги, у розмірі 7 308,00 (сім тисяч триста вісім) гривень, по 3 654 (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири) гривні з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк