З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
Єдиний унікальний номер 448/585/20
Провадження № 2/448/427/20
Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючий суддя Білоус Ю.Б.,
секретаря судового засідання Романченко І.А.,
позивачка ОСОБА_1 , не з`явилася,
відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , не з`явилися,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування зазначеного позову покликається на те, що вона являється одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 . Стверджує, що в даній квартирі зареєстровані, проте тривалий час не проживають відповідачі по справі. Вказану квартиру такі покинули добровільно, забравши усі свої речі.
Покликається на те, що через формальну прописку відповідачів, вона змушена нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, також не в змозі через наведені обставини розпорядитись належним їй на праві власності майном та немає можливості оформити субсидію.
Стверджує, що перешкод у користуванні жилим приміщенням, ні вона (позивачка), ні інші члени сім`ї, відповідачам не чинили.
ІІ. Позиція учасників справи
Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, однак подала на адресу суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення по даній справі та просить справу слухати у її відсутності.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в судове засідання повторно не з`явилися з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялися про час та місце слухання справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Окрім цього, відзив від відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на адресу суду не надходив.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою судді від 05.06.2020 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи у загальному позовному провадженні.
Ухвалою суду від 20.07.2020 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явилися, а позивачка не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, судом постановлено ухвалу про заочний справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК.
ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи
Квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , позивачці по справі, що стверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.01.2017 року.
Із акту обстеження матеріально побутових умов проживання ОСОБА_1 від 09.04.2020р. та довідки про склад сім`ї №137 від 09.04.2020 року відомо, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані п`ять осіб, в тому числі і відповідачі по справі, однак такі з початку 2011 року в даній квартирі не проживають.
Відповідно до довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .
Водночас відповідачі знятими з реєстрації за вказаною вище адресою, не значяться.
V. Застосоване судом законодавство та висновки суду
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безсторонній судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно положень ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Виходячи зі змісту положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу в спосіб, передбачений цією нормою Закону, або у спосіб передбачений договором чи законом.
Згідно із ч.4 ст.9 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За змістом ст.71 ЖК, яка встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадка їх тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням, у тому числі за кордоном,-протягом усього часу виконання цієї роботи чи навчання.
Відповідно до ст.72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно роз`яснень, викладених у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання.
Таким чином, системний аналіз ст.ст.71, 72 ЖК дозволяє дійти висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за наявності двох обов`язкових умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такої відсутності.
За змістом ст.ст.317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд.
Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку.
Згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. З урахуванням викладеного судом на підставі безпосередньо досліджених доказів, встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 починаючи з січня місяця 2011 року не проживали за місцем своєї реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 .
Вказаний висновок суду не був спростований під час судового розгляду відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за відсутності наданих ними заперечень (відзиву) проти позову та доказів в їх обґрунтування.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідачі по справі не проживають в жилому приміщенні за адресою свого зареєстрованого місця проживання більше шести місяців.
Крім того, судом встановлено, що підстави не проживання відповідачів в квартирі ОСОБА_1 не пов`язані із перебуванням останньої у довготривалому відрядженні; здійсненням нею догляду за особою, яка проживає в іншому населеному пункті та не обумовлені неправомірною поведінкою позивачки, яка набула право власності на житловий будинок у передбаченому законом порядку та не вчиняла дій, спрямованих на неправомірне позбавлення відповідачів житла.
Будь-яких інших поважних причин не проживання в належній позивачці ОСОБА_1 , квартирі відповідачами наведено не було.
Періодичного, в тому числі короткочасного повернення відповідачів для проживання до будинку позивачки, а також наявних домовленостей між сторонами про можливість відповідачів повернутися для проживання до вказаної квартири, судом під час розгляду справи також не встановлено.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії») концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинити захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (п.63 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року).
З урахуванням зазначеного, приймаючи до уваги, що відповідачі з січня місяця 2011 року не проживають у належній позивачці квартирі, суд приходить до висновку про втрату інтересу відповідачами до житлового приміщення за місцем її реєстрації - квартири, що за адресою: АДРЕСА_2 .
Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає сім`ю як спільне проживання осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Окрім цього, не додано доказів (належних та допустимих), що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вели з позивачкою (власницею квартири) спільне господарство.
Згідно із ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень ч.1, 3 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частин першої, четвертої статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Крім принципів цивільного права справедливості, добросовісності та розумності, суд має змогу також і керуватися аксіомою цивільного судочинства, яка акумулює в собі наступне «у всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на вищенаведене, а також те, що відповідачі ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , без поважних причин були відсутні у квартирі понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, останні самостійно залишили дане жиле приміщення і протягом тривалого часу (понад один рік) не намагалися вселитись у таке, перешкод в користуванні спірною квартирою їм не чинилось і вони добровільно обрали собі інше місце проживання, а також з огляду на те, що формальна реєстрація відповідачів є такою, що перешкоджає позивачці ОСОБА_1 у здійснені нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі.
VІ. Судові витрати
Враховуючи думку позивачки ОСОБА_1 , та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесений позивачкою ОСОБА_1 , судовий збір у розмірі 1681, 60 грн., слід залишити за останньою.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 264, 265, 268, 280-284 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , належної на праві приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільного процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Мостиський районний суд Львівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Ю.Б. Білоус

Рішення набрало законної сили «___»___________ 20 р.

Суддя Ю.Б. Білоус

Відомості щодо учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_2 ;

Відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , місце проживання не відомо; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , місце проживання не відомо.

Текст судового рішення виготовлено 11.08.2020року.