19.02.2020 227/589/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Корнєєвої В.В.

при секретарі Харьковій Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Добропілля заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

До Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 99502,22 грн..

Окрім того, 18 лютого 2020 року на адресу суду разом із позовом представником позивача було подано заяву про забезпечення позову, в обґрунтування якого останній зазначив, що 03.10.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у сумі 210500,00 грн. на поповнення обігових коштів під заставу нерухомості, кредит було надано на строк до 03 жовтня 2017 року. Окрім того, між банком та позичальником 03.10.2006 року було укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлова будівля, загальною площею 761,40 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки знаходиться на території проведення антитерористичної операції, а тому зупинено дію статті 37 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки. 21.09.2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» було укладено договір факторингу, відповідно до якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту, укладеним з ОСОБА_1 , а також за договором іпотеки. На підставі зазначеного, іпотекодержатель ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» позбавлений можливості задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки. Позивачу стало відомо про наявність іншого майна у відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яке розташоване поза межами території проведення антитерористичної операції. Представник позивача зазначає, що у нього є достатньо підстав вважати, що позичальника вчиняє дії, спрямовані на ускладнення виконання боргових зобов`язань за кредитним договором шляхом дій, спрямованих на ухилення від виконання основного зобов`язання, продажу додаткового майна, яке належить позичальнику на праві власності, чи інших дій, спрямованих на перешкоджання задоволенню вимог кредитора. На підставі вищевикладеного, представник позивача просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту та встановлення заборони вчиняти будь-які дії, пов`язані з відчуженням, розпорядженням в будь-який інший спосіб та з державною реєстрацією прав власності або інших речових прав на: 1/2 квартири в житловому будинку, загальною площею 51,8 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м., що розташована в АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, 5808, 02.11.2011, ОСОБА_2 , що посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу, та 1/2 нежитлового приміщення, в житловому будинку, загальною площею 54,8 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер 2272002, виданим 11.04.2013 Реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області.

Суд, розглянувши вказану заяву про забезпечення позову, приходить до наступних висновків.

Частинами 1, 2 статті 149 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

За загальним правилом, заявник зобов`язаний довести наявність підстав для забезпечення позову, надавши відповідні докази, що невжиття заходів забезпечення позову може привести до утруднення або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду.

У заяві про забезпечення позову заявником повинні бути зазначені причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, обґрунтування необхідності такого заходу, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» наголошує, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Заявником не наведено жодних підстав, які б свідчили, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може утруднити чи взагалі унеможливить виконання судового рішення, доводи заяви зводяться виключно до припущення. В заяві не наведено жодного обґрунтованого доводу про те, що відповідач має намір відчужити належне їй на праві власності майно.

Таким чином, у зв`язку з тим, що позивач не навів достатніх підстав для необхідності застосування забезпечення позову, суд вважає вимогу про забезпечення позову безпідставною та необґрунтованою, тому приходить до висновку про необхідність відмовити у забезпеченні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 258-261, 353-354 Цивільного процесуального кодексу України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції може бути подана до Донецького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 261 ЦПК України.

Суддя В.В. Корнєєва