Справа № 755/3552/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.,

при секретарі Локотковій І.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про примусове виселення з житлового приміщення-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про виселення, у якому просить суд виселити відповідачів з житлового будинку, загальною площею 280, 3 кв.м., житловою площею 101,2 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 0,0585 га, судові витрати покласти на відповідачів.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29 серпня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 02-10/2995. Відповідно до даного договору в іпотеки було передано нерухоме майно, а саме житловий будинок, загальною площею 280, 3 кв.м., житловою площею 101,2 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 0,0585 га. АТ «Альфа-Банк» розпочато процедуру звернення стягнення на нерухоме майно у зв`язку з чим останній надіслав письмову вимогу про виселення та зняття з реєстраційного обліку від 01 серпня 2019 року проте станом на день подачі позову до суду, вимога залишається без задоволення. Згідно довідки Дніпровської РДА в будинку зареєстровані всі відповідачі. Малолітні діти: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 були зареєстровані в зазначеному житловому приміщення після укладення договору іпотеки.

Представник відповідача-1 ОСОБА_15 подав відзив, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана не за рахунок кредитних коштів. Квартира була придбана ОСОБА_1 30 серпня 2002 року. Зазначив, що виселення без надання іншого житла неможливе.

Представник позивача судове засідання не з`явився. Подав заяву про слухання справи у його відсутність. На позовних вимогах наполягав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 , який діє також в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_5 судове засідання не з`явився. Його представник подав заяву про слухання справи у його відсутність. Щодо задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 в судове засідання не з`явилися. Повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась. Надіслала до суду листа в якому просила розгляд справи здійснювати у їх відсутність та прийняти рішення з урахуванням найкращих інтересів дітей та чинного законодавства.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2020 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін та призначено судове засідання.

14 травня 2020 року представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_15 було подано відзив на позовну заяву.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України).

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.09.2019 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером AT «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію AT «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Згідно Рішення № 5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15.10.2019 року. Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року було вирішено затвердити Передавальний акт. Отже АТ «Альфа-Банк» є правонаступником AT «Укрсоцбанк».

29 серпня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 02-10/2995, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку Банку у якості забезпечення виконання ним зобов`язань за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 10-29/4076 від 29 серпня 2007, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 280, 3 кв.м., житловою площею 101,2 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підстав Свідоцтва про право власності на жилий будинок, що видане 30 серпня 2002 року виконкомом Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва на підставі розпорядження «Органу по оформленню права власності на об`єкти нерухомого майна і житла» №ПС-13 від 23 липня 2002 року, право власності на який зареєстроване відповідно до Реєстраційного напису на правовстановлюючому документі, в чиненого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 12 вересня 2002 року за реєстровим № 43384 та земельна ділянка розміром 0,0585 гектара, зо розташована на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер 66085002, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІІ-КВ № 141323, виданого 28 березня 2001 року Київським міським управлінням земельних ресурсів на підставі рішення Київської міської ради від 21 грудня 2000 року за № 122/1099, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 66-2-03605. Вказаним предметом іпотеки забезпечено повернення кредиту у розмірі 300 000,00 доларів США.

На даний час, матеріали справи не містять доказів того, що іпотечне майно перебуває у власності за позивачем- АТ «Альфа-Банк». Крім того, в позові зазначається, що процедура звернення стягнення на нерухоме майно розпочата, однак не завершена.

Згідно з довідкою Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 14 осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6

01 серпня 2019 року банк направив на адресу відповідачів вимогу від 01 серпня 2019 року про добровільне виселення, в якій зазначив, що відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержателем розпочата процедура позасудового врегулювання - звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Керуючись ст. 391 ЦК України, банк вимагає добровільно звільнити всіма мешканцями вказане житлове приміщення, зі зняттям всіх мешканців з реєстраційного обліку, а також звільнити приміщення від особистих речей. У випадку невиконання вимоги добровільно, банк звернеться до суду та органів державної виконавчої служби для здійснення примусового виселення.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї власності, результатами своєї інтелектуальної , творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначному Законом . Ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності . Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян , інтересам суспільства , погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положенням статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови , за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло , придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту , житло надається державою або органами місцевого самоврядування безоплатну або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15, 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15 та постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року № 61-44514св15.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що ними розпочато процедуру зверненням стягнення на іпотечне майно на підставі іпотечного договору, а тому відповідачі втратили право користування квартирою та мають бути визнані такими за рішенням суду.

Разом з тим, зі змісту іпотечного договору вбачається, що квартира, на яку банком розпочата процедура звернення стягнення як на предмет іпотеки, не була придбана за кредитні кошти, що були надані банком позичальнику, оскільки договір іпотеки укладений 29 серпня 2007 року і на час його укладання, житловий будинок та земельна ділянка належала відповідачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок від 30 серпня 2002 року та Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 141323 виданого 28.03.2001 року.

Отже, за умови, що іпотечне майно було придбане не за кредитні кошти, відповідачі, які проживають в такому житловому приміщенні не втрачають право користування ним у зв`язку зі зверненням стягнення на іпотечне майно, адже відповідне є можливим лише у разі пропонування позивачем іншого житла для таких мешканців.

Згідно зі статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоложних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном . Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених Законом і загальними принципами міжнародного права . Поняття « майно » в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення , яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від класифікації в національному законодавстві. Право та інтерес теж по суті захищаються статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України « , ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію « законів».

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи , за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд й ог8о справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом , встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено і у національному законодавстві, а саме у статті 2 ЦПК України , згідно з частиною другої якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватись завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у цивільному процесі. Суд , здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України ( ст. 5 ЦПК України) .

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який , зокрема передбачає, що закон , як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключати ризик свавілля.

За таких умов відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, оскільки позивачем не доведено наявності в нього права на застосування обраного ним способу захисту своїх прав.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 81, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України,ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 334, 346, 386, 391 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про примусове виселення з житлового приміщення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 29 липня 2020 року.

Суддя Н.О. Яровенко