ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 вересня 2020 року

м. Харків

справа № 645/4026/17

провадження № 22-ц/790/3278/20

Харківський апеляційний суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Бурлака І.В., Яцина В.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Супрун Я.С.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Артамонова Олександра Віталійовича, який діє в інтересах Харківської міської ради, на заочне рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова, ухвалене 25 січня 2018 року у складі судді Сілантьєвої Е.Є., -

установив:

П`ятнадцятого вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що наймачем однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 (надалі Квартира) є відповідач ОСОБА_2 , з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між сторонами було розірвано 01 квітня 2009 року. Позивач та відповідач зареєстровані у зазначеній квартирі. Квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Харкова. Відповідач не проживає у Квартирі близько 5 років без поважних причин, а його реєстрація впливає на розмір оплати комунальних послуг, що підвищує її витрати та значно обмежує її законні права як наймача житла.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволений. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування Квартирою. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявними у справі доказами доведено, що ОСОБА_2 з 2011 року у Квартирі не проживає, його місцезнаходження позивачу чи органам державної влади не відоме. Утримання Квартири та сплата вартості комунальних послуг здійснюється ОСОБА_1 .

Не погодившись із указаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , діючи в інтересах Харківської міської ради, звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати заочне рішення суду від 25.01.2018 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Під час розгляду справи в суді першої інстанції Харківську міську раду не було залучено у якості учасника справи. Позивач не надала належних, допустимих та достатніх письмових доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували право користування спірною квартирою, яка належить на праві власності територіальній громаді міста Харкова, зокрема, не надано договору найму чи ордеру на жиле приміщення. Квартира не приватизована, а отже, належить територіальній громаді м. Харкова. Обов`язком територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем. Судом першої інстанції не перевірена наявність доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідача у Квартирі, зокрема, відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання ОСОБА_2 непрацездатним, знаходження його в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи ОСОБА_2 тощо. Крім того, не надано відомостей щодо виїзду відповідача за кордон. Позивачем не було складено і надано до суду акт про непроживання відповідача у Квартирі у строк понад 6 місяців. Відповідача не було належним чином повідомлено про розгляд справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , проти її задоволення заперечувала. Посилалася на доводи позовної заяви. І вважала, що нею надано достатньо доказів на підтвердження відсутності ОСОБА_2 у Квартирі понад шість місяців без поважних причин. Після повернення колишнього чоловіка із місць позбавлення волі у 2011 році ОСОБА_1 допомагала йому пристосуватися до життя, оформити собі пенсію за віком. Проте у 2012 році відповідач добровільно залишив житло і не повертався до нього. Позивач вчиняла дії для його розшуку, проте результату не отримала. В апеляційній скарзі ХМР не доводить своє твердження про те, що у разі втрати ОСОБА_2 права користування Квартирою, як єдиним житлом, порушиться його конституційне право. Відповідач особисто не позбавлений права оскаржити заочне рішення суду, у разі визнання порушення ОСОБА_1 його права.

Постановою Харківського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року апеляційну скаргу Харківської міської ради (надалі ХМР) задоволено, заочне рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 січня 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, що свідчило б про втрату ним права користування спірним жилим приміщенням.

Постановою Верховного Суду від 1 квітня 2020 року постанова Харківського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року скасована, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції зазначив, що необхідною умовою здійснення судового захисту, виходячи з положень статті 15 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України), є наявність порушених прав особи, яка звернулась до суду. Вимоги апеляційної скарги ХМР ґрунтуються на доводах, з яких не вбачається, які саме права територіальної громади м. Харкова порушуються щодо користування, володіння та розпорядження спірною квартирою, з огляду на те, що є договір найму на Квартиру та в ній проживає член сім`ї наймача, Квартира не є вільною. ХМР в апеляційній скарзі не вказала в чому саме полягає вирішення судом першої інстанції питання про права та обов`язки ради щодо права власності на вказану квартиру; яким чином виниклий між сторонами житловий спір щодо користування найманою спірною квартирою порушує права територіальної громади м. Харкова як власника вільно розпоряджатися та володіти належним їй майном. Харківський апеляційний суд зазначеного не врахував та не навів будь-яких висновків та мотивів чим саме порушуються права міської ради за встановлених судом обставин та за виниклих між сторонами правовідносинах.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, судова колегія вважає, що апеляційне провадження у цивільній справі № 645/4026/17 за апеляційною скаргою представника ХМР підлягає закриттю, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (ч. 1 ст. 42 ЦПК України).

За змістом названих норм право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постановах від 3 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 17 лютого 2016 року у справі № 6-76цс16.

Отже, суд апеляційної інстанції може захистити право особи, яка не брала участі у справі, лише у разі якщо суд першої інстанції вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб`єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог особи. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою особа, яка не брала участі у справі, зобов`язана довести, що оскарженим рішенням суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 у 2017 році звернулася до суду із дійсним позовом до свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 , у якому просила визнати його таким, що втратив право користування Квартирою (а.с. 2-3).

З копії довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 1197 від 23.06.2017 комунального підприємства «Жилкомсервіс» дільниця № 55 вбачається, що Квартира знаходиться в будинку, що належить територіальній громаді міста Харкова. Її наймачем є ОСОБА_2 , ОСОБА_1 постійно в ній проживає і прописана як дружина наймача (а.с. 28).

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою як особа, яка не брала участі у справі, ХМР в особі свого представника мотивувала її тим, що оскаржуване рішення впливає на права та обов`язки апелянта. Зокрема, ХМР є власником Квартири і як представницький орган територіальної громади м. Харкова на виконання вимог статей 15 і 30 Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК УРСР) зобов`язана виконувати обов`язок щодо здійснення державного контролю за схоронністю та збереженням житлового приміщення.

Згідно зі ст. 15 ЖК УРСР виконавчі комітети районних, міських, районних у містах рад народних депутатів на території району, міста, району в місті здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад, здійснюють контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видають ордери на жилі приміщення.

Відповідно до ст. 18 ЖК УРСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів міських рад належать повноваження щодо управління об`єктами житлово-комунального господарства, що перебуває у комунальній власності відповідних територіальних громад, розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності.

Посилаючись на обов`язок здійснювати державний контроль за схоронністю та збереженням житлового приміщення, а саме Квартири, ХМР у своїй апеляційній скарзі не зазначає, як саме визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування Квартирою, вплине на схоронність та збереження житла. Матеріалами справи доведено, що відповідач у Квартирі не проживає з 2012 року, утримання Квартири здійснює ОСОБА_1 , заборгованості зі сплати вартості комунальних послуг у Квартирі не має. Отже, не можливо вважати, що схоронність та збереження Квартири здійснюється за рахунок дій відповідача.

Посилаючись на свій обов`язок зберегти за тимчасово відсутнім наймачем житло, ХМР не враховує, що збереження за тимчасово відсутнім наймачем житла забезпечується перш за все вимогами статті 71 ЖК УРСР. Проте зазначена норма прямо вказує на строковість такого збереження та необхідність установлення причин відсутності наймача у житлі.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом (ч.ч. 1,2 ст. 71 ЖК УРСР).

При цьому відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст. 60 ЦПК України).

Повноваження представника мають бути або підтверджені належними доказами, або визначатися законом.

ХМР не надала доказів, що ОСОБА_2 уповноважив її на захист власних житлових інтересів або у неї є право бути законним представником відповідача. Тому колегія суддів не враховує посилання апеляційної скарги на необхідність захисту житлових прав відповідача, оскільки останній не позбавлений права самостійно клопотати перед судом про захист своїх порушених прав.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Враховуючи наведене, оскільки заочним рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 січня 2018 року питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у справі - ХМР, не вирішувалося, апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ХМР підлягає закриттю відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. ст. ст. 367, 368, 374, 362, 381 384, 389 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Артамонова Олександра Віталійовича, який діє в інтересах Харківської міської ради, на заочне рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно після її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складений 3 вересня 2020 року.

Головуючий - О.Ю.Тичкова

Судді - І.В. Бурлака

В.Б. Яцина