Постанова

Іменем України

02 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 305/653/18

провадження № 61-9361св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Лугівська сільська рада Рахівського району Закарпатської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Кожух О. А., Куштан Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , яка за життя 27 січня 1998 року склала заповіт, яким заповіла їй частину житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається з кімнати на першому поверсі (приймальні) та кімнати на другому поверсі, а також належне їй майно: одяг, одну перину, дві подушки, другу частину будинку, яка складається з кухні, спальні та кладової, ОСОБА_3 заповіла своєму сину (брату позивача) ОСОБА_4 .

Приїхавши 17 квітня 1998 року на похорон матері, вона допомагала в організації поминальної літургії, оплати витрат на поховання та отримала спадкове майно, таким чином фактично вступила в управління спадковим майном, оскільки крім зазначених речей у заповіті, по домовленості з братом ОСОБА_4 взяла шерстяний ліжник, дві ікони, два рушники, золоті сережки та золотий перстень, а брату дозволила тимчасово проживати у її частині житлового будинку, так як останній не мав на той час власного житла. Така домовленість між ними відбувалася під час поминок, у присутності інших родичів та сусідів, які можуть підтвердити цей факт.

Звернувшись після смерті брата ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , до нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері, отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії через відсутність доказів фактичного прийняття спадщини.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила встановити факт прийняття нею спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 26 червня 2018 року у складі судді Марусяк М. О. позов задоволено. Встановлено факт прийняття ОСОБА_1 спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті її матері ОСОБА_3 , й яка складається з частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме двох кімнат: одна на першому поверсі (приймальня) і одна на другому, а також з належного спадкодавцю майна - усього одягу, однієї перини та двох подушок.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується показами свідків, і вважається такою, що прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 подану представником ОСОБА_5 , задоволено. Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 26 червня 2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що не може визнаватися фактичним вступом в управління спадковим майном організація та проведення спадкоємцем поховання спадкодавця, так як такі дії не стосуються спадкового майна, інших належних і допустимих доказів на підтвердження, фактичного прийняття спадщини після смерті матері, позивачем не надано. Крім того, судом першої інстанції прийнято рішення щодо встановлення факту прийняття ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_1 ) спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті її матері ОСОБА_3 , натомість у свідоцтві про народження позивача матір`ю зазначено - ОСОБА_7 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У травні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано те, що основним доказом прийняття спадщини, шляхом вступу у фактичне володіння, є покази свідків, які були присутні при подіях 15-16 квітня 1998 року, коли позивач дозволила брату проживати у своїй частині спадкового будинку. Таким чином оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена при неповному з`ясуванні обставин справи, що мають істотне значення для її вирішення, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, справу розглянуто судом апеляційної інстанції без участі позивача, при цьому не повідомивши її про час і місце розгляду справи.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому 26 липня 2019 року відзиві ОСОБА_2 , просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а отже такими, що не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції. Натомість суд апеляційної інстанції обґрунтовано та законно скасував рішення суду першої інстанції, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 , якою взагалі не доведено тих фактів, на які вона посилалася.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 .

За життя, а саме 28 січня 1998 року, ОСОБА_3 склала заповіт, відповідно до якого, на випадок своєї смерті, зробила заповітне розпорядження, яким частину належного їй на праві власності жилого будинку АДРЕСА_1 , яка складається з кімнати на першому поверсі (приймальні) та кімнати на другому поверсі, а також належне їй майно: одяг, одну перину, дві подушки заповіла дочці ОСОБА_1 , другу частину будинку, яка складається з кухні, спільні та кладової, та інше майно заповіла своєму сину ОСОБА_4 .

Постановою державного нотаріуса Рахівської районної державної нотаріальної контори № 26 від 14 листопада 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю факту прийняття спадщини та невідповідності волі заповідача оформити свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України2003 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли щодо спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вони регулюються нормами ЦК Української РСР.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР (чинного на момент відкриття спадщини) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Згідно з положеннями статей 548, 549, 554 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Таким чином, для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити, чи фактично такий вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, (чинної, на час існування спірних правовідносин) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК Української РСР).

Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Установивши, що ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 не вчинила дій, що свідчили б про фактичне прийняття нею спадщини, а організація та проведення спадкоємцем поховання спадкодавця, не може визнаватися фактичним вступом в управління спадковим майном, апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та відмовив в задоволенні позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини.

Апеляційним судом оцінено наданий позивачем акт від 23 лютого 2018 року, складений депутатом Лугівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області та сусідів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та визнано його неналежним та недопустимим доказом, а суд касаційної інстанції не може переоцінювати докази.

Доводи касаційної скарги про те, що справу розглянуто судом апеляційної інстанції без її участі та належного повідомлення про час і місце судового засідання є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, а саме рекомендованим повідомленням, яке позивач отримала особисто (а. с. 111).

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, а зводяться до незгоди позивача з висновком суду та переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Постанова Закарпатського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко