КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 753/11597/18

провадження № 22-ц/824/1115/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Лапчевської О.Ф.,

суддів Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

за участю секретаря судового

засідання Потапьонок К.В.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року /суддя Гончарук В.П./

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Валприм» про визнання частини договору купівлі-продажу квартири недійсною та переведення прав покупця за договором купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 липня 2015 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

09 липня 2015 року кошти, отримані від продажу квартири, були перераховані на рахунок банку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Також 09 липня 2015 року одразу після зарахування грошей на рахунок банку, відповідачем з цього рахунку було знято 299 000 грн 00 коп. готівкою, для чого він попросив позивача поставити свій підпис на заяві на видачу готівки № 25 .

Решта коштів була залишена на рахунку для придбання позивачемнової квартири.

18 вересня 2015 року позивач вирішив придбати квартиру АДРЕСА_2 .

З цією метою було укладено договір купівлі-продажу з ТОВ «Компанія з управління активами«Валприм».

Проте, допомагаючи у придбанні цієї квартири, відповідач зазначив себе її покупцем.

Про зазначені обставини позивач дізнався згодом, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Враховуючи, що на придбання спірної квартири позивач витратив власні кошти, а покупцем у договорі купівлі-продажу зазначено відповідача, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , серії НАР № 634176 від 18 вересня 2015 року в частині, що стосується покупця, та перевести права покупця за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , серії НАР № 634176 від 18 вересня 2015 року, з ОСОБА_5 на ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_5 не скористався своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали.

Представник ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечила.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів, що кошти в розмірі 1 644 180 грн 84 коп., які були перераховані ТОВ «Компанія з управління активами «Валприм», належали ОСОБА_1 , а також відсутності доказів, що відповідач діяв від імені або в інтересах позивача під час укладення договору купівлі-продажу.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи сторони позивача, що кошти, які були отриманні позивачем від продажу квартири АДРЕСА_1 були використані відповідачем для купівлі квартири АДРЕСА_2 , оскільки відповідно до інформаційної довідки про рух коштів по рахунку № НОМЕР_3 , відкритого в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на ім`я позивача, останній сам розпоряджався своїми коштами на власний розсуд.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 18 вересня 2015 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Валприм» та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 2.1. договору, ціна квартири становить 74 062, 20 дол. США, що згідно курсу долара США у відношенні до української гривні становить 1 644 180 грн 84 коп.

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначив, що квартира АДРЕСА_2 була придбана за кошти, які позивач отримав від продажу попередньої квартири за договором від 09 липня 2015 року. Через свій похилий вік та стан здоров`я, у здійсненні продажу попередньої та придбанні спірної квартири, йому допомагав відповідач, який є його племінником. Проте, придбаваючи спірну квартиру, племінник зазначив себе її покупцем.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що 09 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О.Л., за реєстровим № 1964.

Згідно п. 2 договору, квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації Підприємства київських теплових мереж м. Києва 16 липня 1993 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 16 липня 1993 року за № 59, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 23 липня 1993 року та записаного у реєстрову книгу за № 4665.

Продаж квартири, за домовленістю сторін, вчинено за суму 2 070 000 грн 00 коп., що на момент укладення та підписання цього договору відповідає еквіваленту 92 000 дол. США, яку покупець сплатив на банківський рахунок продавця до підписання цього договору (п. 4 договору).

09 липня 2015 року кошти в сумі 2 070 000 грн 00 коп. перераховані на рахунок банку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», який був відкритий на ім`я ОСОБА_1 08 липня 2015 року.

Відчуживши цю квартиру, позивач мав намір придбати нову, у зв`язку із чим 18 вересня 2015 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 із ТОВ «Компанія з управління активами «Валприм».

Відповідно до п. 2.1. договору ціна квартири становить 74 062, 20 дол. США, що еквівалентно 1 644 180 грн 84 коп.

Реалізовуючи свої обов`язки як продавця попередньої квартири, позивач виселився з неї, та у встановленому законом порядку знявся з реєстрації.

Реалізовуючи свої права як покупець спірної квартири, позивач вселився в неї, у встановленому законом порядку зареєстрував своє місце проживання, та почав користуватися квартирою, якою користується по теперішній час.

Встановивши такі фактичні обставини та урахувавши вищенаведені вимоги закону, колегія суддів знаходить позовні вимоги доведеними та обґрунтованими.

Визнаючи договір купівлі-продажу від 18 вересня 2015 року недійсним в частині покупця, та переводячи права покупця спірної квартири із ОСОБА_5 на ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з того, що після продажу попередньої квартири (її вартість становила 2 070 000 грн 00 коп.) у позивача були грошові кошти для придбання спірної квартири (її вартість становила 1 644 180 грн 84 коп.). Між продажем попередньої та придбанням спірної квартири був незначний проміжок часу - два місяці і вісім днів. Придбаваючи квартиру, позивач здійснив усі повноваження покупця: вселився в неї, зареєстрував своє місце проживання, та почав користуватися квартирою.

В свою чергу, відповідач не довів будь-якими допустимими засобами доказування, що на час придбання спірної квартири, він мав в наявності грошові кошти в розмірі 1 644 180 грн 84 коп. З цього приводу відповідач не надав жодного доказу, зокрема: декларацію про доходи та майно, в якій би містилися такі відомості; довідку про заробітну плату, розмір якої давав би підстави пересвідчитися про можливість вчинення угоди; договір депозиту, на якому були б розміщені кошти, достатні для придбання квартири; грошові кошти, одержані на підставі кредитного договору тощо.

При цьому, відповідач не здійснив жодних повноважень покупця за угодою: не знявся з реєстрації за своїм місцем проживання, не зареєстрував своє місце проживання у спірній квартирі.

Посилання відповідача на те, що ним сплачуються комунальні послуги у спірній квартирі, колегія суддів оцінює критично, оскільки така умова була погоджена сторонами при наданні позивачем дозволу на користування відповідачем частиною квартири.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що позивач довів обставини, на які він посилався як на підставу позовних вимог.

Протилежний висновок суду першої інстанції є помилковим.

У своїх поясненнях в суді апеляційної інстанції позивач зазначив, що через похилий вік та стан здоров`я він був змушений звернутися за допомогою в укладенні правочинів до свого племінника. Проте не розраховував, що зловживаючи його довірою, відповідач визнає за собою право на спірну квартиру. Такі дії відповідача стали підставою для звернення позивача до правоохоронних органів. Наразі триває досудове розслідування.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 27 вересня 2019 року постановлено з неповним з`ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Понесені судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року скасувати.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , серії НАР № 634176 від 18.09.2015 року в частині, що стосується покупця.

Перевести права покупця за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , серії НАР № 634176 від 18.09.2015 року з ОСОБА_5 на ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 24 000,00 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та 36 000,00 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови виготовлено 18 лютого 2020 року.

Головуючий: Судді: