ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/65/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.

за участю учасників справи: представника апелянта Андрейківа О.В., представника відповідача адвоката Керницької О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2019 року, на додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 вересня 2019 року, на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2019 року (суддя Продан Б.Г.) у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення вартості об`єкта лізингу та судових витрат,

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ТОВ «Порше Лізинг Україна», звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначало, що між сторонами було укладено договір про фінансовий лізинг №00005526 від 23 серпня 2012 року, відповідно до якого позивач зобов`язався передати у розпорядження відповідача об`єкт лізингу, т. з. типу VW Touareg NF, а відповідач зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів.

Вартість об`єкту лізингу погоджена сторонами та становить еквівалент 63 590 дол. США.

6 лютого 2017 року Хмельницьким міськрайонним судом ухвалене рішення за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсним договору про фінансовий лізинг, стягнення грошових коштів та моральної шкоди і зустрічним позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про зобов`язання повернути транспортний засіб. Даним рішенням первісний позов задоволено частково. Визнано недійсним договір про фінансовий лізинг, стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 074 328 грн. 25 коп., що еквівалентно по курсу Національного банку України станом на 6 лютого 2017 року 76 605,95 доларів США. Зобов`язано ОСОБА_1 повернути ТОВ «Порше Лізинг Україна» транспортний засіб марки «VW Touareg» NF 3.0 І V6 TDI, шасі № НОМЕР_1 , 2012 року випуску, двигун № НОМЕР_2 . В решті вимог первісного позову відмовлено. У вимогах зустрічного позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь держави судовий збір в сумі 32492 грн. 92 коп.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 15 травня 2017 року у справі №686/19763/16-ц дане рішення змінено. Виключено з резолютивної частини рішення суду абзац шостий в частині посилання про відмову в задоволенні зустрічного позову. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 6 лютого 2017 року в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь держави 8551 грн. 20 к. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» 51 839 грн. 84 к. судового збору. В решті рішення залишено без змін.

Даним рішенням Апеляційного суду Хмельницької області встановлено недійсність договору про фінансовий лізинг, а відповідно до положень ЦК України, у разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі те, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тому відповідач повинна повернути позивачу новий транспортний засіб марки «VW Touareg» NF 3.0 V6 TDI, 2012 року випуску, а оскільки це зробити неможливо, остання повинна відшкодувати вартість одержаного майна за цінами на момент відшкодування. Таким чином, відповідач повинна відшкодувати позивачеві 1 655 247,70 грн. (63 590 ? 26,030 грн.) за курсом Креді Агріколь банк станом на 20 червня 2017 року.

У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 кошти у розмірі 1 655 247,70 грн., а також судові витрати.

У травні 2019 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулось до суду із заявою про зміну підстав позову та зменшення розміру позовних вимог (т.2 а.с.87-98). Позивач зазначав, що вимога щодо повернення йому об`єкту лізингу вже вирішена в рамках розгляду справи №686/19763/16-ц, коли суд зобов`язав ОСОБА_1 повернути товариству спірний транспортний засіб. Проте, незважаючи на те, що судові рішення набрали законної сили, станом на 22 квітня 2019 року об`єкт лізингу відповідачем позивачу не повернутий.

Позивач просив суд застосувати наслідки недійсності договору про фінансовий лізинг №00005526 від 23 серпня 2012 року та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» плату за фактичний час користування об`єктом лізингу (за період з вересня 2012 року по серпень 2017 року) за договором про фінансовий лізинг №00005526 від 23.08.2012 року у загальному розмірі 807 575,41 грн. та судові витрати.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2019 року заяву про зміну підстав та зменшення розміру позовних вимог відхилено.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2019 року позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 вересня 2019 року ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу задоволено.

Доповнено резолютивну частину рішення Хмельницького міськрайонного суду від 10 вересня 2019 року, зазначивши:

Позовну заяву ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення вартості об`єкта лізингу в сумі 1 655 247,70 грн. та судових витрат залишити без задоволення.

Стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 10 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з цими рішеннями, ТОВ «Порше Лізинг Україна» в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2019 року про відхилення поданої заяви про зміну підстав позову та зменшення розміру позовних вимог; скасувати повністю рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2019 року та додаткове рішення від 20 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення у справі, яким застосувати наслідки недійсності договору про фінансовий лізинг №00005526 від 23 серпня 2012 року та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» плату за фактичний час користування об`єктом лізингу (за період з вересня 2012 року по серпень 2017 року) за вказаним договором у загальному розмірі 807 575,41 грн.; вирішити питання розподілу судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Вважає вказані рішення незаконними, ухваленими за неправильного застосування норм матеріального права та з грубим порушенням норм процесуального права судом першої інстанції.

Зазначає, що позивач, відповідно до вимог ст. 49 ЦПК України, до суду першої інстанції подав заяву про зміну підстав позову та зменшення розміру позовних вимог, просив застосувати наслідки недійсності договору про фінансовий лізинг та стягнути з ОСОБА_1 плату за фактичний час користування об`єктом лізингу у розмірі 807 575,41 грн. Подана заява повністю відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства. Позивачем було змінено лише підстави позову, предмет позову залишився незмінним.

Згідно поданої заяви предметом позовних вимог є застосування наслідків недійсності правочину договору про фінансовий лізинг №00005526 від 23 серпня 2012 року. Позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 807 575,41 грн. Підставою позовних вимог є недійсність зазначеного договору та необхідність застосування реституції за таким договором згідно зі ст. 216 ЦК України. Таку реституцію на користь лізингодавця позивач визначав як плату за фактичний час користування об`єктом лізингу.

Апелянт не погоджується з висновками суду, викладеними у рішенні місцевого суду від 10 вересня 2019 року, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів неможливості повернення автомобіля, його вартості на момент розгляду справи у суді та про доведеність факту завдання матеріальної шкоди. Апелянт зазначає, що докази знаходяться в матеріалах справи, натомість судом першої інстанції не повно та не об`єктивно було з`ясовано всі обставини справи, досліджено наявні у справі докази. Відповідач свідомо і неправомірно до цього часу не повернула позивачу об`єкт лізингу, навмисно не надала на вимогу експерта для огляду спірний транспортний засіб, тому позивач з незалежних від нього причин був позбавлений можливості надати докази щодо його реальної вартості на момент розгляду справи у суді. Саме відповідач своїми процесуальними діями (подання апеляційних скарг на ухвали про забезпечення позову та призначення експертизи) та невиконанням вимог експерта навмисно перешкоджала визначенню актуальної вартості об`єкта лізингу.

Апелянт вважає помилковими та необ`єктивними висновки суду, що рішенням у цивільній справі №686/19763/16-ц зустрічний позов ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину та зобов`язання ОСОБА_1 повернути автомобіль було задоволено судом апеляційної інстанції. Водночас, товариство не було позбавлене можливості заявити у зустрічному позові вимоги щодо відшкодування вартості того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Апелянт зазначає, що право на захист особа здійснює на свій розсуд, нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене. Крім випадків, встановлених законом. У зв`язку з цим товариство звернулось до суду першої інстанції з позовною заявою про застосування наслідків недійсності договору про фінансовий лізинг, і відповідно, суд першої інстанції не наділений правом обмежувати таке право.

Як зазначає апелянт, рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 15 травня 2017 року у справі №686/19763/16-ц встановлено недійсність договору фінансового лізингу №00005526 від 23 серпня 2012 року. Тому відповідач повинен повернути позивачу об`єкт лізингу транспортний засіб типу VW Touareg» NF 3.0 І V6 TDI, шасі № НОМЕР_1 , 2012 року випуску, двигун № НОМЕР_2 ; повернути кошти за час фактичного користування об`єктом лізингу. Проте, транспортний засіб відповідачем товариству не повернуто. Відповідач користується об`єктом лізингу з 10 вересня 2012 року до цього часу. А згідно поданої позивачем заяви від 22 квітня 2019 року про зміну підстав позову та зменшення розміру позовних вимог у даній справі не заявлялись позовні вимоги в частині стягнення плати за фактичний час користування за період з вересня 2017 року і до моменту повернення об`єкта лізингу, оскільки на цей час транспортний засіб не повернутий та перебуває у користуванні відповідача. Таким чином, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції взагалі не було застосовано положення ст. 216 ЦК України.

Крім того, апелянт звертає увагу апеляційного суду на той факт, що відповідачем під час розгляду справи подавалась до суду заява про закриття провадження у справі з тих підстав, що є рішення у справі №686/19763/16-ц, згідно якого вже застосовано двосторонню реституцію за договором про фінансовий лізинг №00005526 від 23 серпня 2012 року, однак, протокольною ухвалою від 7 грудня 2017 року у задоволенні такої заяви було відмовлено. Натомість при ухваленні оскаржуваного рішення суд фактично відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав застосування реституції згідно з рішенням у даній справі.

ТОВ «Порше Лізинг Україна» не згідне з додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 вересня 2019 року, вважає його ухваленим з порушенням норм процесуального права за неналежного дослідження поданих відповідачем доказів.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_2 не укладала і не могла укласти договір про надання правової допомоги №25 від 26 вересня 2017 року, оскільки вказаний договір укладено між адвокатом Сторощук О.В. та Крикун О.В., при цьому свідоцтво адвоката ОСОБА_3 .В. отримано лише 10 жовтня 2018 року. Крім того, матеріали справи не містять жодних актів виконаних робіт (наданих послуг) на суму 500 грн., який був би підписаний саме адвокатом Сторощук О.В. та Крикун О.В. Невідомо, з яких причин і на підставі яких повноважень адвокат Керницька О.В. підписала акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 16 вересня 2019 року, який вона не укладала і послуги по якому вона не надавала. Невідомо, з яких причин і на підставі яких повноважень адвокат Керницька О.В. видала довідку №69 від 16 вересня 2019 року про оплату ОСОБА_1 гонорару адвокату у розмірі 500 грн. згідно з договором про надання правової допомоги №25 від 26 вересня 2017 року, який вона не укладала і послуги по якому не надавала. Таким чином, адвокат Кернницька О.В. ввела суд першої інстанції в оману та зазначила неправдиві відомості щодо начебто наданої нею правової допомоги у розмірі 500 грн. та понесених відповідачем відповідних витрат на правову допомогу на підставі договору №25 від 26 вересня 2017 року.

Так само адвокат Керницька О.В. ввела суд першої інстанції в оману та зазначила неправдиві відомості щодо надання нею правової допомоги шляхом участі в судових засіданнях 17 грудня 2017 року та 24 травня 2018 року, як про це зазначено в акті приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 16 вересня 2019 року, на суму 500 грн., оскільки адвокат Керницька О.В. на той час не була адвокатом та не брала участі у судових засіданнях.

Крім того, заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у даній справі подана адвокатом Керницькою О.В., в т.ч. і щодо витрат, які було понесено у зв`язку з наданням правової допомоги, також і адвокатами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , хоча останні не уповноважували ОСОБА_2 для подання такої заяви. Адвокати Сторощук О.В. та ОСОБА_5 були наділені всіма процесуальними правами та процесуальною самостійністю як представники для подання відповідних заяв та доказів на підтвердження відповідних витрат на правову допомогу.

Також апелянт зазначає, що надані довідки № №69, 70 від 16 вересня 2019 року, що ОСОБА_1 сплачено гонорари адвокатам у сумі 5000 грн., 5000 грн. та 500 грн., не є належними доказами факту здійснення оплати наданої правової допомоги, оскільки сама по собі довідка не є розрахунковим документом та не підтверджує факт проведення розрахункових операцій. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При цьому апелянт послався на постанови Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №301/1894/17, від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16.

Крім того, зазначені договори про надання правової допомоги, укладені з адвокатами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , з додатками №1 до кожного з них, не є належними та допустимими доказами понесених відповідачем витрат на правову допомогу, оскільки в них не вказано, що така правова допомога надавалась адвокатами ОСОБА_1 саме в рамках розгляду даної справи №686/11937/17. При цьому апелянт послався на постанову Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №821/1594/17, де вказано, що належним доказом для відшкодування витрат на правову допомогу є документи, у яких конкретизовано справу, по якій таку допомогу надано.

Таким чином, суд першої інстанції всупереч вимогам ст. ст. 133, 137, 141, 260, 270 ЦПК України, за відсутності належних та допустимих доказів понесення відповідачем витрат на правову допомогу, неправомірно та безпідставно задоволив подану відповідачем заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 10 500 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2019 року, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 вересня 2019 року та ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2019 року залишити без змін.

Зазначає, що з позовної заяви вбачається, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» просить суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 кошти у розмірі 1 655 247,70 грн., вказана сума є повною вартістю об`єкта лізингу відповідно до договору про фінансовий лізинг №00005526 від 23 серпня 2012 року та становить еквівалент 63 590 дол. США. Підставою позову товариство зазначає ту обставину, що для повернення позивача у первісний стан (застосування реституції) відповідач повинна повернути позивачу транспортний засіб, а оскільки це зробити неможливо відповідач повинна відшкодувати позивачу вартість майна за цінами. Які існують на момент відшкодування, тобто вартість нового транспортного засобу.

У свою чергу, в заяві від 10 травня 2019 року про зміну підстав позову та зменшення розміру позовних вимог товариство змінює позовні вимоги та просить суду застосувати наслідки недійсності договору фінансового лізингу №00005526 від 23 серпня 2012 року та стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства плату за фактичний час користування об`єктом лізингу (за період з вересня 2012 року по серпень 2017 року) за вказаним договором у загальному розмірі 807 575,41 грн.

Відповідач зазначає, що заява ТОВ «Порше Лізинг Україна» від 10 травня 2019 року про зміну підстав позову та зменшення розміру позовних вимог не відповідає вимогам ст. 49 ЦПК України, оскільки позивач змінює не тільки підстави, але й предмет позову, а цю заяву слід розглядати як новий позов з новими позовними вимогами.

Щодо посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не об`єктивно було з`ясовано всі обставини справи та досліджено наявні у справі докази на підтвердження неможливості повернення автомобіля відповідач зазначає, що дійсно, рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 6 лютого 2017 року, залишеним в частині без змін рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 15 травня 2017 року, зобов`язано ОСОБА_1 повернути ТОВ «Порше Лізинг Україна» транспортний засіб марки VW Touareg» NF 3.0 І V6 TDI, шасі № НОМЕР_1 , 2012 року випуску, двигун № НОМЕР_2 . Разом з цим, за клопотанням ТОВ «Порше Лізинг Україна» ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2017 року у справі №686/19763/16-ц зупинено виконання рішення апеляційного суду від 15 травня 2017 року до закінчення розгляду касаційної скарги Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Більше того, за клопотанням ТОВ «Порше Лізинг Україна» ухвалою ВССУ розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року у справі №686/19763/16-ц зупинено виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду від 6 лютого 2017 року до закінчення розгляду касаційної скарги Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ. У зв`язку з цим постановою державного виконавця Дніпровського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 26 червня 2017 року зупинено вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №54113715 до закінчення розгляду касаційної скарги. Таким чином, правових підстав для повернення вказаного транспортного засобу товариству не було.

Безпідставним відповідач вважає посилання в апеляційній скарзі на перешкоджання відповідачем у визначенні вартості автомобіля шляхом вчинення процесуальних дій. Так, подання ОСОБА_1 апеляційних скарг на ухвали про забезпечення позову та призначення експертизи є реалізацією стороною у справі своїх процесуальних прав, тому такі дії відповідача не можуть вважатись зловживанням своїми правами і перешкоджанням у реалізації позивачем своїх процесуальних прав.

ОСОБА_1 вважає правильними висновки суду про неможливість задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача коштів у розмірі 1 655 247,70 грн., що є повною вартістю об`єкта лізингу, та становить еквівалент 63 590 дол. США, оскільки доказів неможливості виконання судового рішення про повернення автомобіля суду першої інстанції не надано, та в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують вартість майна як на момент звернення до суду, так і до розгляду такого позову в суді.

Також на думку ОСОБА_1 безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на розрахунки до договору фінансового лізингу №00005526 від 23 серпня 2012 року, оскільки цей договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

Щодо посилань апелянта про незаконність додаткового рішення від 20 вересня 2019 року відповідач зазначає, що не знаходять свого підтвердження посилання ТОВ «Порше Лізинг України» на ненадання ОСОБА_1 правової допомоги на підставі договору про надання правової допомоги від 26 вересня 2017 року №25, оскільки адвокат Сторощук О.В. та Керницька О.В. є однією і тією ж особою, яка отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю на підставі рішення Ради адвокатів Хмельницької області від 12 липня 2017 року з подальшим внесенням змін на підставі рішення Ради адвокатів Хмельницької області від 12 вересня 2019 року внаслідок зміни прізвища.

Відповідно, безпідставними відповідач вважає припущення апелянта про те, що адвокат Керницька О.В. не мала правових підстав на підписання акта приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 16 вересня 2019 року до договору про надання правової допомоги від 26 вересня 2017 року №25 та видачі довідки від 16 вересня 2019 року №69 про оплату ОСОБА_1 гонорару адвокату за договором про надання правової допомоги від 26 вересня 2017 року №25.

Крім того, помилковими відповідач називає твердження товариства про те, що адвокат Керницька О.В. станом на 17 грудня 2017 року та 24 травня 2018 року не була адвокатом.

Як зазначено у відзиві на апеляційну скаргу, судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу несуть сторони і саме сторони зобов`язані на підтвердження розміру своїх судових витрат, про стягнення яких заявляють, надавати відповідні докази.

Щодо належності такого доказу як довідки про оплату наданої правової допомоги відповідач зазначає, що законодавство України не встановлює відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат (адвокатське об`єднання) при сплаті клієнтом послуг, та форму такого документа, посилається на постанову Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року у справі №199/2648/15. Перелік видів фінансових документів відносно сплати гонорару адвокату не є вичерпним, що не позбавляє адвоката, зважаючи на відсутність законодавчого врегулювання цього питання, видавати розрахунковий документ довільної форми.

На підтвердження надання правової допомоги саме у даній справі надано акти виконаних робіт (наданих послуг), зміст яких дозволяє зробити висновок про надання правової допомоги саме у справі за позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину № 686/11937/17.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа мас право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ця норма пов`язує право на звернення до суду із захистом прав, свобод чи інтересів саме особи яка звернулась до суду.

За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

За змістом п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду справи про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦК України. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Основні майнові наслідки недійсності правочинів пов`язані з визначенням правової долі того, що отримано сторонами правочину. Це регламентується загальними правилами, що регулюють правову частку, отриману сторонами правочину.

До загальних правил майнових наслідків недійсності правочинів належить двостороння реституція - у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути іншій стороні в натурі все, що вона отримала від виконання цього правочину. У разі неможливості повернути отримане в натурі внаслідок вживання, використання майна, виконання роботи або з інших причин, повинна відшкодовуватись його вартість у грошових коштах за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо інші особливі умови або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів не встановлені законом.

Тобто, при двосторонній реституції сторонами повертається все виконане ними відповідно до правочину, згідно ст. 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

В силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частинами 1,3 ст. 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Сторони, відповідно до ст. 49 ЦПК України, користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі (ч. З ст. 49 ЦПК України).

Отже, загальні положення ЦПК України вказують, що предмет позову це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача.

Підстава позову це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування. Зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Верховний Суд висловив думку, що під підставами позову, які згідно із ст. 49 ЦПК може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини.

Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову не допускається. Верховний Суд вказує, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог. Зокрема, такий правовий висновок надано Верховним Судом у справі №916/1764/17, рішення від 13.03.2018 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ця норма пов`язує право на звернення до суду із захистом прав, свобод чи інтересів саме особи яка звернулась до суду.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 23 серпня 2012 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу №00005526, відповідно до якого позивач зобов`язався передати у розпорядження відповідача об`єкт лізингу, т.з. типу VW Touareg NF, а відповідач зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів. Вартість об`єкту лізингу погоджена сторонами та становить еквівалент 63 590 дол. США. Дані обставини підтверджуються копією договору, що знаходиться в матеріалах справи.

06.02.2017 року Хмельницьким міськрайонним судом ухвалене рішення за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсним договору про фінансовий лізинг, стягнення грошових коштів та моральної шкоди і зустрічним позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про зобов`язання повернути транспортний засіб. Даним рішенням первісний позов задоволено частково. Визнано недійсним договір про фінансовий лізинг, стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2074328 грн. 25 коп., що еквівалентно по курсу Національного банку України станом на 6 лютого 2017 року) 76605,95 доларів США. Зобов`язано ОСОБА_1 повернути ТОВ «Порше Лізинг Україна» транспортний засіб марки «VW Touareg» NF 3.0 І V6 TDI, шасі НОМЕР_3 , 2012 року випуску, двигун № НОМЕР_2 . В решті вимог первісного позову відмовлено. У вимогах зустрічного позову ТОВ«Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь держави судовий збір в сумі 32492 грн. 92 коп. Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 15 травня 2017 року у справі №686/19763/16-ц дане рішення змінено. Виключено з резолютивної частини рішення суду абзац шостий в частині посилання про відмову в задоволенні зустрічного позову. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 лютого 2017 року в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь держави 8551 грн. 20 к. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» 51839 грн. 84 к. судового збору. В решті залишено без змін.

У своєму рішенні Апеляційний суд Хмельницької області зазначив: «Крім того, для захисту майнового права судом правомірно застосовано наслідки недійсності правочину щодо зобов 'язання ОСОБА_1 повернути товариству транспортний засіб.

Крім цього, 12.06.2017 Головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ ГТУЮ у м. Києві, ОСОБА_6 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №54113715 з примусового виконання виконавчого листа №686/19763/16, виданого 08.06.2017 року Хмельницьким міськрайонним судом, про зобов`язання ОСОБА_1 повернути ТОВ «Порше Лізинг Україна» транспортний засіб VW TOUAREG NF 3.0 1 V6 TDI, № шасі НОМЕР_1 , 2012 р.в. двигун № НОМЕР_2 .

22 червня 2017 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину.

15.05.2019 року до суду надійшла заява представника позивача про зміну підстав позову та зменшення розміру позовних вимог, у поданій заяві ТОВ «Порше Лізинг Україна» на підставі ст. ст. 43, 49 ЦПК України просить суд: прийняти заяву про зміну підстав позову та зменшення розміру позовних вимог до розгляду у справі №686/11937/17; застосувати наслідки недійсності Договору про фінансовий лізинг №00005526 від 23.08.2012 року та стягнути з ОСОБА_1 плату за фактичний час користування об`єктом лізингу з вересня 2012 року по серпень 2017 року в розмірі 807575,41 грн.; стягнути судові витрати (т.2 а. с. 87-93).

У поданій до суду 24 червня 2019 року заяві представника відповідача - адвоката Керницької О.В. зазначалося про намір подання доказів понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката (договори, рахунки, довідки, квитанції, акти тощо) протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (т.2 а. с. 144).

Позивачем разом із заявою надано докази понесених нею витрат на правничу допомогу (т.2 а. с. 156-158).

Зокрема, договір про надання правової допомоги № 25 від 26.09.2017, укладений між адвокатом Сторощук О.В. та Крикун О.В., за умовами якого адвокат зобов`язується усіма законними методами та способами надавати правову допомогу клієнту у всіх справах, що пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням його порушених, оспорюваних, невизнаних прав та законних інтересів, а клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених цим договором. (Т.1 а. с. 130).

Протоколом погодження гонорару адвоката за договором про надання правової допомоги № 25 від 26.09.2017, сторони погодили, що гонорар адвоката за договором про надання правової допомоги № 25 від 26.09.2017, укладеного між сторонами, визначатиметься кількістю годин фактичного виконання роботи (наданих послуг) адвокатом відповідно до умов договору, з розрахунку вартості роботи однієї години адвоката - 1000,00 грн. (т. 2. а. с. 159).

Акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 16.09.2019 до договору про надання правової допомоги №25 від 26.09.2017, відповідно до якого загальна вартість виконаних робіт (наданих послуг) склала 500 грн.

Договір про надання правової допомоги № 35 від 24.06.2019, укладений між адвокатом Керницькою О.В. та Крикун О.В., за умовами якого адвокат бере на себе зобов`язання усіма законними методами та способами надавати необхідну правову допомогу клієнту у всіх справах, що пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням його порушених, оспорюваних, невизнаних прав та законних інтересів, а клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених цим Договором (т. 2 а. с. 160).

Додаток №1 до договору про надання правової допомоги №35 від 24.06.2019, відповідно до якого: сторони погодили вартість однієї години роботи адвоката відповідно до договору про надання правової допомоги: 3000,00 грн.; сторони погодили, що вартість правової допомоги адвоката (гонорар), не може бути меншою фіксованого розміру гонорару, який становить 5 000,00 грн. у суді кожної інстанції (т. 2 а. с. 161).

Акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 16.09.2019 до договору про надання правової допомоги №35 від 24.06.2019, відповідно до якого загальна вартість виконаних робіт (наданих послуг) склала 3 150 грн.(т. 2 а. с. 166-168).

Відповідно до п. 2 додатку № 1 до договору № 35 від 24.06.2019, вартість правової допомоги адвоката (гонорар), під час розгляду та вирішення цивільної справи №686/11937/17 не може бути меншою фіксованого розміру гонорару, який становить 5 000 грн.

Окрім цього, 13.05.2019 між адвокатом Бляхарським Я.С. та Крикун О.В. було укладено договір про надання правової допомоги № 31 від 13.05.2019.

Відповідно до додатку №1 до договору про надання правової допомоги №31 від 13.05.2019, сторони погодили вартість однієї години роботи адвоката відповідно до договору про надання правової допомоги: 3000 грн. у суді першої інстанції та під час досудового врегулювання спору; сторони погодили, що вартість правової допомоги адвоката (гонорар) відповідно до п. 3.3 договору про надання правової допомоги, укладеного між сторонами, не може бути меншою фіксованого розміру гонорару, який становить 5 000 грн. у суді кожної інстанції. Відповідно до п. 2 додатку № 1 до договору № 31 від 13.05.2019, вартість правової допомоги адвоката (гонорар), під час розгляду та вирішення цивільної справи №686/11937/17 не може бути меншою фіксованого розміру гонорару, який становить 5 000 грн.(т. 2 а. с. 163-165).

Актом приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 16.09.2019 до договору про надання правової допомоги №31 від 13.05.2019, відповідно до якого загальна вартість виконаних робіт (наданих послуг) склала 4 300 грн.

Довідки №69, 70 від 16.09.2019 та довідка №69 від 16.09.2019, які підтверджують факт оплати гонорарів адвокатам з боку ОСОБА_1 у загальному розмірі 10 500 грн.(т. 2 а. с. 169-171).

Відхиляючи заяву ТОВ «Порше Лізинг Україна» про зміну підстав та зменшення розміру позовних вимог ухвалою суду від 15 травня 2019 року, суд виходив з того, що у вказаній заяві ТОВ «Порше Лізинг Україна» фактично змінює позовні вимоги та просить суд застосувати наслідки недійсності договору про фінансовий лізинг №00005526 від 23.08.2012 року та стягнути з ОСОБА_1 плату за фактичний час користування об`єктом лізингу за вказаним договором. Тому, за висновками суду, заява товариства не відповідає вимогам ст. 49 ЦПК України, оскільки позивач змінює не тільки підстави, але й предмет позову, а цю заяву слід розглядати як новий позов з новими позовними вимогами, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог.

Залишаючи без задоволення позовну заяву, суд виходив з того, що під час розгляду цивільної справи №686/19763/16-ц вже було задоволено вимоги ТОВ «Порше Лізинг Україна» про застосування наслідків недійсності правочину та зобов`язання ОСОБА_1 повернути автомобіль.

За висновками суду наслідком визнання правочину недійсним стало повернення сторін договору у попереднє становище, а саме: повернення у володіння ТОВ «Порше Лізинг Україна» транспортного засобу марки «VW Touareg» NF 3.0 І V6 TDI, шасі № НОМЕР_1 , 2012 року випуску, двигун № НОМЕР_2 та повернення ОСОБА_1 сплачених нею за договором лізингу коштів. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів неможливості повернення автомобіля, його вартості на момент розгляду справи у суді та про доведеність факту завдання матеріальної шкоди.

Ухвалюючи додаткове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу від 20 вересня 2019 року, суд виходив з того, що відповідачем разом із заявою про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу надано докази понесених нею витрат на правничу допомогу, а ТОВ «Порше Лізинг Україна» не зверталось до суду з клопотанням про зменшення розміру цих витрат. Також у рішенні суд зазначив, що підписані сторонами договору акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) є первинними документами, тобто є належними доказами в розумінні вимог ЦПК України.

З такими висновками погоджується Хмельницький апеляційний суд.

Оскільки позивач змінив підставу та предмет позову, суд обґрунтовано відхилив заяву позивача.

Зазначена ухвала в апеляційному порядку окремо від рішення суду не оскаржується. Тому апеляційне провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2019 року слід закрити.

Не може бути підставою для скасування рішення суду посилання апелянта, щодо невідповідності вимогам ст. 49 ЦПК України, ухвала суду про відхилення заяви позивача про зміну підстав позову та зменшення розміру позовних вимог. Суд прийняв обґрунтовану ухвалу, яка не позбавляє позивача звернутись до суду з окремим позовом.

Необґрунтованою є незгода апелянта з висновками суду, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів неможливості повернення автомобіля, його вартості на момент розгляду справи у суді та про доведеність факту завдання матеріальної шкоди. В ході розгляду справи в суді першої інстанції таких доказів матеріали справи не містили.

Посилання апелянта, що ОСОБА_2 не укладала і не могла укласти договір про надання правової допомоги №25 від 26 вересня 2017 року, що матеріали справи не містять жодних актів виконаних робіт (наданих послуг), спростовується матеріалами справи та зазначеними документами.

Спростовується матеріалами справи посилання апелянта, що адвокат Керницька О.В. ввела суд першої інстанції в оману та зазначила неправдиві відомості щодо надання нею правової допомоги шляхом участі в судових засіданнях 17 грудня 2017 року та 24 травня 2018 року, як про це зазначено в акті приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 16 вересня 2019 року, на суму 500 грн., оскільки адвокат Керницька О.В. на той час не була адвокатом та не брала участі у судових засіданнях (Т.1 а.с.137, 228, т.2 а. 232).

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду посилання апелянта, що надані довідки № №69, 70 від 16 вересня 2019 року, про те, що ОСОБА_1 сплачено гонорари адвокатам у сумі 5000 грн., 5000 грн. та 500 грн., не є належними доказами факту здійснення оплати наданої правової допомоги, оскільки сама по собі довідка не є розрахунковим документом та не підтверджує факт проведення розрахункових операцій. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При цьому апелянт послався на постанови Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №301/1894/17, від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16. Обставини, викладені в зазначених постановах, носять інших характер, тому суд не бере їх до уваги.

За таких обставин Хмельницький апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції з врахуванням вимог ст. ст. 133, 137, 141, 260, 270 ЦПК України, обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_1 понесла витрати на правову допомогу саме в такій сумі і при наявності належних та допустимих доказів понесення відповідачем, правомірно та підставно задоволив подану відповідачем заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 10 500 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Решта посилань апелянта не дають підстав для висновку про обґрунтованість позову, а стосуються переоцінки доказів та незгоди з рішенням суду.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки судове рішення правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2019 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 вересня 2019 року залишити без змін.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2019 року закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2020 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк