Провадження № 22-ц/812/443/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м. Миколаїв

справа № 487/2401/19-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

переглянувши в апеляційному порядку у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до

ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Заводського районного суду Миколаївської області, ухвалене 22 листопада 2019 року суддею Павловою Ж.П. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 14 січня 2013 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву та отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту розміром 10 000 грн. Позичальниця своїм підписом підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг (далі - Договір).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальницею умов договору станом на 27 січня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 29 221, 52 грн., з яких 7 730, 25 грн. за тілом кредиту, 10 584, 22 грн. за процентами, 9 039, 36 грн. пені, та штрафи - 500 грн. (фіксована частина) та 1 367, 69 грн. процентна складова, яку банк просив стягнути з ОСОБА_1

Відповідачка ОСОБА_1 участі у судових засіданнях не приймала, своєї позиції щодо позову не повідомила.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2019 року позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь банк стягнуто 7 730, 25 грн. заборгованості за тілом кредиту.

Рішення суду мотивовано тим, що банк не довів факт узгодження з позичальницею усіх умов кредитування (ціну договору), а саме розмір процентів (в межах позовних вимог). При цьому надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не містить таких умов, а наданий суду цей відомчий документ, який неодноразово змінювався, не є достатньою підставою вважати саме ці умови узгодженими сторонами з дотриманням вимог щодо письмової форми угоди.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просив рішення скасувати та задовольнити позов, посилаючись на те, що суд першої інстанції порушив основоположні засади та принципи здійснення правосуддя, безпідставно послався на висновок Великої Палати Верховного Суду (постанова від 3 липня 2019 року у справі № 342/180,17), проігнорувавши висновки в інших справах, а, відмовивши у позові щодо стягнення процентів, порушив вимоги статей 1048, 1054 ЦК, статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність», а також європейські стандарти.

Правом відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалась.

Відповідно до частини 1 чи 2 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 14 січня 2013 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 9).

В заяві зазначено, що позичальниця згодна з тим, що її заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Позичальниця ознайомилась та згодна з Умовами і правилами, а також Тарифами, які були надані їй у письмовому вигляді.

При цьому анкета-заява ОСОБА_1 не містить будь-яких відомостей щодо розміру процентної ставки, а також не зазначені види відповідальності (штрафи, пеня) за порушення умов кредитування.

Пам`ятку клієнта, посилання на яку містить анкета-заява, позивачем не надано.

Банк надав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" (далі Тарифи, а.с.10) та витяг з Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі Умови, а.с. 11-25).

Власноручного підпису позичальниці ОСОБА_1 ці витяги не містять.

Водночас в матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці витяги з Тарифів та Умов надавались відповідачу для ознайомлення та узгодження, а також що саме така редакція цих актів, що постійно змінювалась банком в односторонньому порядку, діяла на час укладення кредитної угоди в січні 2013 року.

Роздруківка із сайту позивача, як доказ, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Тому такий доказ не може вважатись достатньою підставою для покладення на позичальника обов`язків, які передбачені цими документами (постанова ВСУ від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15).

Цей висновок, з яким погоджується апеляційний суд, викладено в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції.

На підтвердження розміру заборгованості банк надав розрахунок, який проведено з січня 2013 року по червень 2019 року (а.с. 5-8).

До апеляційної скарги додано довідку про отримання позичальницею карток, строк дії останньої з яких до травня 2021 року (а.с. 78).

За витягом про рух коштів ОСОБА_1 використовувала кредитні кошти до січня 2019 року. Останній платіж на погашення кредитної заборгованості внесено 29 травня 2019 року в розмірі 450 грн., а в межах спірного періоду (27 січня 2019 року) 5 січня 2018 року в розмірі 3000 грн. (картка № НОМЕР_1 ) (а.с. 71).

Заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту станом на 27 січня 2019 року визначена банком як 7 730,25 грн. при розмірі кредитного ліміту 5 000 грн. (а.с. 8). Наданий суду розрахунок (за використаною банком програмою) відомостей про розмір заборгованості за тілом кредиту не містить (а.с. 5-8). Проте судове рішення в цій частині не оскаржується.

Проценти за користування кредитними коштами нараховувались відповідачці до вересня 2014 року у розмірі 30 %, до квітня 2015 року у розмірі 34, 80%, а з цього часу в розмірі 42% та 43,2 % на місяць. З січня 2018 року банк періодично застосовував коефіцієнт -2, і станом на 27 січня 2019 року визначив заборгованість в розмірі 10 584, 22 грн.

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції виходив з того, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини 1 статті 634 ЦК, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 умови кредитування, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, пені та штрафів за несвоєчасне виконання зобов`язань, надані банком витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, тобто бути складовою цього договору.

Оскільки відсутні достатні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору (у формі сплати процентів), а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, банк має можливість вимагати лише фактично отриману та не повернуту суму кредиту, що відповідає вимогам частини 2 статті 530 ЦК.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та відповідає загальним засадам та принципам цивільного судочинства верховенства права, свободі договору, справедливості, добросовісності та розумності, а також необхідності особливого захисту споживача у кредитних відносинах.

Визнавши обґрунтованою вимогу банку лише в частині стягнення тіла кредиту, яким вважав 7 730,25 грн., суд першої інстанції послався на норми цивільного законодавства, застосував ці норми відповідно до загальних засад цивільного судочинства та висновків, викладених в постановах Верховного Суду, що відповідає вимогам частини 4 статі 263 ЦПК.

Виходячи з того, що в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції зазначені норми цивільного законодавства, наведено їх зміст, викладені висновки щодо їх застосування до відносин банку з ОСОБА_1 та є посилання на висновки з цього питання вищого судового органу, апеляційний суд не вбачає необхідності їх повторювати.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Більш того, відхиляючи скаргу, апеляційний суд має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення ЄСПЛ від 21 січня 1999 року у справі «Гарсіа Руїз проти Іспанії»).

Апеляційний суд не може погодитись з твердженням апелянта (з посиланням на висновки у справі № 415/5971/17) про те, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки відповідачкою не заперечувались умови кредитування відповідно до Умов.

Такі аргументи ґрунтується на помилковому розумінні основних принципів процесу доказування у цивільних справах.

За загальним правилом частини 1 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Аналіз положень частини 2-4 статті 81 та статті 82 ЦПК свідчить про те, що безумовною підставою для звільнення сторони від доказування є обставини, визнані загальновідомими. В інших випадках сторона звільняється від доказування при наявності лише певних умов.

При цьому за правилами пункту 1 статті 82 ЦПК не підлягають доказування обставини, які визнані учасником справи і суд не має обґрунтованих сумнівів щодо їх достовірності, або добровільності визнання.

Отже, розгляд справи у заочному порядку (у відсутності відповідача) не звільняє позивача від обов`язку доводити підстави позову (в цій справі обґрунтованість розрахунків), а суд оцінювати надані докази за вимогами статей 77-80 ЦПК.

Оскільки визнання обставин відповідачем та відсутність заперечень відповідача при заочному розгляді справи не є тотожними обставинами, а процесуальне значення має лише факт визнання, то спірні правовідносини не мають іншого характеру ніж правовідносини у справі № 342/180/17, при розгляді якої Верховний Суд зробив правовий висновок в постанові від 3 липня 2019 року та яку застосував суд першої інстанції.

Правові позиції, які викладені Верховним Судом у справах № 356/1635/16ц, № 428/2873/17, № 755/2720/16ц та №666/388/16ц стосуються висновків щодо правових наслідків відсутності особистого підпису позичальника Умов при укладенні договорів, та підстав для визнання таких договорів неукладеними.

При цьому висновки суду в даній справі ґрунтуються на іншому висновку недоведеність узгодженості умов щодо сплати процентів та неустойки при укладенні кредитних договорів.

Доводи апелянта про те, що, відмовивши у стягненні процентів за користування кредитом, суд порушив вимоги статей 1048, 1054 ЦК, статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність» та європейські стандарти щодо кредитних правовідносин, також пов`язані з невірним розумінням підстав відмови в позові в цій частині.

За нормами цивільного законодавства, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При розгляді цієї справи суд не встановив узгоджених умов щодо сплати процентів та інших сум при укладенні кредитного договору 12 грудня 2011 року, тобто підстав для застосування договірних розмірів процентів та неустойки. А вимог про стягнення цих сум з підстав та в розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК, позивач не заявляв.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК, якою закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Висновок суду про доведеність лише підстав повернення тіла кредиту ґрунтується на встановлених порушеннях банком порядку укладення кредитних договорів як договорів приєднання, а не узаконюють безпроцентні умови кредитування, на що посилається апелянт.

З цих же підстав не можуть вважатись порушеними і норми європейського договірного права, на що посилається апелянт.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

--------------------------------

Повну постанову складено 20 лютого 2020 року.