Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

Справа №377/924/19

Провадження №2/377/46/20

20 лютого 2020 року Славутицький міський суд Київської області у складі: головуючої - судді Теремецької Н.Ф., за участю секретаря судового засідання - Прядко Н.М., за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Славутичі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, -

У С Т А Н О В И В:

02 грудня 2019 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач, посилаючись на ст. ст. 203, 215, 216, 236, 524, 548 ЦК України, просить визнати недійсним договір про надання фінансового кредиту № 3402233 від 17.07.2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ».

В обґрунтування позову позивач послався на те, що 17 липня 2018 року між ним та ТОВ «СОС КРЕДИТ» був укладений договір про надання фінансового кредиту № 3402233, у відповідності до статті 641 Цивільного кодексу України шляхом розміщення пропозиції укласти договір (оферту) в системі на веб-сайті soscredit.ua, згідно зі ст. 634 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 11 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 1.2 кредитного договору пропозиція набирає чинності з 17.07.2018 року та її чинність зазначається в правилах про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Згідно з п. 3.1 договору товариство зобов`язується надати кредит клієнту у розмірі 3500 гривень, з оплатою по спадній процентній ставці, що нараховується в наведеному графіку в п. 3.1.1, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити передбачені цим договором проценти. При укладенні даного кредитного договору були порушені права позивача, оскільки договір був укладений в порушення норм ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та абз. 5, 11, п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних». Так, будь-який окремий документ, що містив би інформацію, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, позичальнику не надавали і ніде про це він не ставив свій підпис. Таким чином, кредитор не надав позичальнику повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання кредиту. Позивачу, як споживачу, не була надана інформація, відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», адже підпис про це як і окремий документ з такою інформацією відсутній. Правила Товариства та Паспорт кредиту, які відповідно до п. п. 1.5, 2.1 кредитного договору, є невід`ємною його частиною, позивачу також надані для ознайомлення не були і зміст їх йому невідомий. Крім того, пункт 3.2 кредитного договору, відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливим та є всі підстави для визнання його недійсним. За умовами кредитного договору, у разі прострочення строку повернення кредиту, передбаченого цим договором, з четвертого дня прострочення кредит визнається кредитом з підвищеним ризиком, за яким відсоткова ставка збільшується до 3 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня прострочення. Також, пунктом 13.8.7 кредитного договору передбачено, зокрема, що зберігання персональних даних клієнта може здійснюватись товариством без обмеження строку. Крім того, згода клієнта на обробку персональних даних клієнта, що надана клієнтом відповідно до цього пункту, не вимагає від товариства повідомляти клієнта про передачу персональних даних клієнта третій особі. Отже, даний пункт ж незаконним та суперечить абз. 5, 11, п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних».

Ухвалою судді від 04 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, і призначено підготовче засідання на 27 грудня 2019 року.

Ухвалою суду від 27 грудня 2019 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду на 21 січня 2020 року.

Ухвалою суду від 21 січня 2020 року судовий розгляд справи відкладено на 20 лютого 2020 року на підставі п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України.

В призначене судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. В позовній заяві позивач просив проводити розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач свого представника в судове засідання повторно не направив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справу не подав, відзив на позов не надіслав, заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача до суду не надійшла.

За наявності умов, передбачених ст. ст. 280-282 ЦПК України, відповідно до ухвали суду від 20 лютого 2020 року суд ухвалив заочне рішення у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено з матеріалів справи, що 17 липня 2018 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ» було укладено договір про надання фінансового кредиту № 3402233( далі Договір), копія якого долучена до матеріалів справи ( а.с. 9-14).

Відповідно до п. 1.1 Договору, ТОВ «СОС КРЕДИТ», яке є фінансовою установою на підставі Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серії ІК № 144 від 20 серпня 2015 року, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, має Ліцензію на право здійснення діяльності з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, видану Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у відповідності до статті 641 ЦК України шляхом розміщення цього документу «Договір про надання фінансового кредиту № 3402233 від 17.07.2018 року» в Системі на веб-сайті soscredit.ua направляє (робить) пропозицію укласти договір (оферту) згідно із статтею 634 ЦК України, статей 10, 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 1.2 Договору пропозиція набирає чинності з 17.07.2018 року та її чинність зазначається в Правилах про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

В пункті 1.3 Договору зазначено, що особою, якій адресована пропозиція, є ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Перед приєднанням до Договору клієнт зобов`язаний ознайомитися з умовами Договору та Правилами, та Паспортом кредиту. Якщо клієнт не згодний з умовами Договору, Правилами, Паспортом та/або вважає умови Договору, правил, Паспорту такими, що є явно обтяжливими для клієнта, клієнт не має права вчиняти дії, спрямовані на укладення та виконання Договору (п. 1.5 Договору).

Відповідно до п. 1.6 Договору після приєднання клієнта до Договору всі умови Договору є обов`язковими для Товариства і клієнта. Клієнт приєднується до запропонованого Договору в цілому. Клієнт не може запропонувати свої умови Договору.

Пунктом 1.7 Договору передбачено, що Договір вважається укладеним з моменту одержання Товариством відповіді про прийняття (акцепту) пропозиції в порядку, визначеному п. 1.8 Договору.

Згідно з п. 1.8 Договору відповідь клієнта про прийняття (акцепт) пропозиції надається шляхом надсилання електронного повідомлення Товариству, підписаного у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» електронним підписом одноразовим ідентифікатором. При цьому одноразовий ідентифікатор передається Товариством як суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти Договір, Клієнту (іншій стороні електронного правочину) у текстовому повідомленні особам рухомого (мобільного) зв`язку на зазначений (на момент направлення пропозиції) клієнтом у своєму особистому кабінеті/ у системі номер мобільного телефону (телефонний номер мобільного (рухомого) зв`язку), та додається (приєднується) до електронного повідомлення від клієнта як особи, яка прийняла пропозицію.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що за цим Договором Товариство зобов`язується надати кредит клієнту у розмірі 3500 гривень, з оплатою по спадній процентній ставці, що вираховується в наведеному графіку в п. 3.1.1, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити передбачені цим Договором проценти.

За змістом п.3.2 Договору у разі прострочення строку повернення кредиту, передбаченого цим Договором, з четвертого дня прострочення Кредит визнається кредитом з підвищеним ризиком, за яким відсоткова ставка збільшується до 3 % від суми Кредиту за кожен день користування Кредитом, починаючи з першого дня прострочення.

Видача (надання) Товариством кредиту клієнту за цим Договором провадиться протягом одного операційного дня з моменту укладення цього Договору шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Клієнта, операції за яким можуть здійснюватись з використанням платіжної картки, реквізити якої зазначені клієнтом у платіжному фреймі, та, яка визначена клієнтом у якості основної платіжної картки (п. 4.1 Договору).

Згідно з п. 4.2 Договору клієнт зобов`язується повністю повернути кредит до 16.08.2018 року шляхом зарахування відповідної суми на поточний рахунок Товариства, зазначений у пункті 14 цього Договору, або у разі зміни банківських реквізитів Товариства, про що Товариство повідомляє у порядку, передбаченому пунктами 13.10, 13.12 цього Договору, - шляхом зарахування за новими банківськими реквізитами Товариства. Для зручності клієнта, Товариство має право розміщувати на веб-сайті/у системі інформацію про способи повернення кредиту та здійснення інших платежів за цим Договором.

Відповідно до вимог ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За положеннями статей 626, 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Умови кредитного договору, на яких укладають двосторонні правочини з відповідачем є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст. 641, 644 Цивільного кодексу України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як зазначено у ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності( ч.2 вказаної статті).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ( ч.3 цієї статті).

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним( ч.5 цієї статті).

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

За приписами статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідно частини першої ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Враховуючи положення частини першої ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.

Також, відповідно до частини першої, другої ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Відповідно до частини першої ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Також, приписами ст. 12 цього Закону, передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з пунктом 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Кредит надається позичальнику в сумі, що зазначена в п. 3.1 Договору, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Клієнта, операції за яким можуть здійснюватись з використанням платіжної картки, реквізити якої зазначені клієнтом у платіжному фреймі, та, яка визначена клієнтом у якості основної платіжної картки (п. 4.1 Договору).

Відповідно до п. п. 1.7, 1.8 Договору, Договір вважається укладеним з моменту одержання Товариством відповіді про прийняття (акцепту) пропозиції в порядку, визначеному пунктом 1.8 Договору. Відповідь клієнта про прийняття (акцепт) пропозиції надається шляхом надсилання електронного повідомлення Товариству, підписаного у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» електронним підписом одноразовим ідентифікатором. При цьому одноразовий ідентифікатор передається Товариством як суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти Договір, Клієнту (іншій стороні електронного правочину) у текстовому повідомленні особам рухомого (мобільного) зв`язку на зазначений (на момент направлення пропозиції) клієнтом у своєму особистому кабінеті/ у системі номер мобільного телефону (телефонний номер мобільного (рухомого) зв`язку), та додається (приєднується) до електронного повідомлення від клієнта як особи, яка прийняла пропозицію.

Виконання вищезазначених дій означає прийняття позичальником всіх умов договору та його укладання в електронному вигляді, що відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Позивач шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора отриманого від відповідача прийняв публічну пропозицію (оферту) та підписав кредитний договір (здійснив акцепт пропозиції відповідача), тобто договір укладено у відповідності до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Підписанням кредитного договору позивач погодив всі його істотні умови кредитного договору, як то предмет (п. 3.1), проценти за користування кредитом (п. 3.1.1) та строк повернення (п. 4.2). Оскільки, підписуючи договір позичальник погоджується зі всіма його умовами, а як зазначалось вище має всі можливості та час ознайомитися із цими умовами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що укладений сторонами договір про надання фінансового кредиту відповідає вимогам законодавства щодо укладення правочинів в електронній формі.

Посилаючись на недійсність правочину, позивач зазначив, що відповідачем були порушені вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо неповідомлення обставин, передбачених в частині 2 цієї статті, а також не надання інформації, зазначеної в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Аналізуючи обставини, на які посилається позивач, як на підставу недійсності правочину, слід зазначити, що відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції, чинній на час укладення договору), цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Інших положень, на які вказує позивач в позовній заяві, дана стаття не містить.

Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ( в редакції, чинній на час укладення договору) фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про:

1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг;

2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість;

3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги;

4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги;

5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги;

6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів;

7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами.

Як зазначено у п.13.9.4 Договору, укладаючи цей договір, клієнт підтверджує, що йому надана інформація, зазначена в частині другій ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у повній відповідності з вимогами, що ставляться до порядку надання такої інформації.

Таким чином, підписуючи електронним підписом спірний договір, позивач підтвердив, що йому надана інформація, зазначена в частині другій ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Долучений до позовної заяви договір про надання фінансового кредиту № 3402233 від 17.07.2018 року містить інформацію про сукупну вартість Кредиту та детальний розпис сукупної вартості Кредиту, порядок нарахування та сплати процентів за Кредитом. До вказаного договору як Додаток № 1 додано графік погашення боргу. Діючим законодавством не передбачено ознайомлення споживачів з окремим документом, який містив би інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Позивачем не надано суду доказів, що під час укладення спірного договору він не був ознайомлений з усіма його умовами, передбаченими законом. Відповідь позивача про прийняття (акцепт) Пропозиції відповідача в порядку, передбаченому п.1.8 Договору, свідчить про ознайомлення з усіма умовами договору та погодження з цими умовами договору.

У позовній заяві позивач посилається на порушення відповідачем п.5 ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливого встановлення вимоги по сплаті споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором, встановлення неправомірної суми компенсації за невиконання зобов`язань, та як наслідок недійсність п.3.2 вказаного Договору.

Аналізуючи вказану підставу для визнання недійсності п.3.2 Договору, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача( ч.2 вказаної статті).

Як зазначено у п.5 ч.3 ст.18 цього Закону, несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що положення договору є недійсними, якщо всупереч доброї совісті, вони ставлять контрагента сторони у вкрай невигідне становище, зокрема, надмірно завищуючи проценти за не виконання умов договору.

Відповідно до п. 3.2 спірного Договору у разі прострочення строку повернення кредиту, передбаченого цим Договором, з четвертого дня прострочення Кредит визнається кредитом з підвищеним ризиком, за яким відсоткова ставка збільшується до 3 % від суми Кредиту за кожен день користування Кредитом, починаючи з першого дня прострочення.

Таким чином, згідно з п.3.2 Договору річна відсоткова ставка у разі прострочення строку повернення кредиту складає 1095 % річних ( 3 % х 365 днів), відповідно сума компенсації у разі невиконання зобов`язань за договором є непропорційно великою і становить понад п`ятдесят відсотків вартості продукції.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 Цивільного кодексу України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 Цивільного кодексу України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Виходячи з викладеного, пункт 3.2 договору про надання фінансового кредиту № 3402233 від 17.07.2018 року слід визнати недійсним на підставі п.1 ст.203 Цивільного кодексу України, оскільки він обмежує права споживача і суперечить п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

В позовній заяві позивач зазначає також про недійсність п.13.8.7 Договору, посилаючись на порушення відповідачем положень, встановлених п.п. 5, 11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних».

Статтею 1 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що цей Закон регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних. Цей Закон поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки.

Суб`єкт персональних даних - фізична особа, персональні дані якої обробляються.

Розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця.

Частиною 2 статті 4 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що володільцем чи розпорядником персональних даних можуть бути підприємства, установи і організації усіх форм власності, органи державної влади чи органи місцевого самоврядування, фізичні особи - підприємці, які обробляють персональні дані відповідно до закону.

Згідно з ч. 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що суб`єкт персональних даних має право пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних.

Відповідно до п.11 ч. 2 ст. 8 вказаного Закону суб`єкт персональних даних має право відкликати згоду на обробку персональних даних.

Пунктом 13.8.7 Договору визначено, що укладаючи цей Договір, клієнт надає свою згоду/дозвіл на обробку Товариством всіх персональних даних клієнта, що включає в себе вчинення будь-яких дій та/або сукупності дій, що пов`язані зі збиранням, реєстрацією, накопиченням, зберіганням, адаптуванням, зміною, поновленням, використанням і поширенням (розповсюдженням, реалізацією, передачею), знеособленням, знищенням персональних даних клієнта, в тому числі передачу персональних даних будь-яким третім особам (зокрема, але не виключно особам, що є нерезидентами та/або знаходяться за межами території України) відповідно до мети обробки персональних даних клієнта, а саме - забезпечення реалізації визначеної у Статуті Товариства господарської діяльності; збір, надання, використання та поширення будь-яким чином інформації, що вказана в цьому пункті, через Бюро, та розкриття інформації щодо клієнта, яка містить конфіденційну інформацію. При цьому зберігання персональних даних клієнта може здійснюватись Товариством без обмеження строку. Крім того, згода клієнта на обробку персональних даних клієнта, що надана клієнтом відповідно до цього пункту, не вимагає від Товариства повідомляти клієнта про передачу персональних даних клієнта третій особі.

Таким чином, позивач, підписуючи електронним підписом спірний договір, погодився з пунктом 13.8.7 Договору та надав згоду на обробку його персональних даних відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних».

З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для визнання недійсним п. 13.8.7 Договору. Разом з тим, позивач не позбавлений можливості відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» пред`явити вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних або відповідно до п.11 ч. 2 ст. 8 вказаного Закону має право відкликати згоду на обробку персональних даних. Доказів того, що позивач скористався таким правом, суду не надано.

За встановлених обставин, суд вважає за необхідне визнати недійсним з наведених вище підстав п.3.2 договору про надання фінансового кредиту № 3402233 від 17.07.2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ» та ОСОБА_1 .

В іншій частині позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними, тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі, передбаченому п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», від сплати якого був звільнений позивач на день подання позовної заяви згідно із ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», що становить 768, 40 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсним пункт 3.2 договору про надання фінансового кредиту № 3402233 від 17.07.2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ» та ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит» на користь держави судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається через Славутицький міський суд Київської області до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ», , юридична адреса: м. Київ, вул. Почайнинська, буд. 23.

Повне заочне рішення складено 20 лютого 2020 року.

Суддя Н. Ф. Теремецька