Справа № 196/563/19
№ провадження 2/196/24/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року смт Царичанка

Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої - судді Гудим О.М.

за участю секретаря - Шевченко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог вказали, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 25.06.2016 року по 11.07.2018 року.

Від шлюбу мають неповнолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу мешкає разом зі мною.

На підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.04.2017 року відповідач зобов`язаний виплачувати аліменти на її користь на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 всіх видів доходів, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 березня 2017 року до досягнення дитиною повноліття.

Внаслідок невиконання відповідачем рішення суду за ним утворилася заборгованість по виплаті їй аліментів у розмірі 3732,63 грн. ОСОБА_2 сплачує їй аліменти лише після чергової скарги до ВДВС від випадку до випадку.

На даний час ОСОБА_2 матеріальну допомогу їй надає вкрай нерегулярно, з дитиною зовсім не спілкується, на зв`язок із ними не виходить. Досить часто в неї постають питання щодо надання дозволу батька дитини на вчинення будь -яких дій стосовно вирішення побутових проблем.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний та моральний розвиток. Виконуючи цю вимогу Закону, вона має намір не тільки виїжджати з дочкою до інших міст України, а й періодично виїжджати з нею за кордон для її оздоровлення та навчання, а також розширення її світогляду.

Однак отримати відповідний дозвіл від ОСОБА_2 є неможливим, тому потерпають перш за все інтереси їх з відповідачем дитини.

З моменту розірвання шлюбу відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства». Дитина не отримує від батька жодного подарунку на день народження, жодної іграшки.

Все вищезазначене свідчить виключно про одне: ОСОБА_2 самоусунувся від виконання батьківських обов`язків.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальних заклад або інший заклад в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Частинами 1, 2 статті 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності й не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.19, 154,155,164,165 СК України, Конвенцією про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ст.ст. 4,5, ч.2 ст.27,28,134, 174-174 ЦПК України, прохає суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , батьківських прав щодо неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та прохала їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради в судове засідання не з`явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника та направили до суду висновок органу опіки та піклування, згідно якого вважають не доцільним позбавляти батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд, заслухавши думку сторін, перевіривши справу, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Згідно вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 , відповідач в даній справі, є батьком малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 22.02.2017 року).

Сторони по справі перебували у зареєстрованому 25 червня 2016 року Красногвардійським районним у місті Дніпропетровську відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ у Дніпропетровській області шлюбі, який рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12.06.2018 року розірвано (а.с.5-7).

Після розірвання шлюбу малолітня дитина ОСОБА_3 проживає з матір`ю.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.04.2017 року відповідача зобов`язано сплачувати аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 всіх видів доходів, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 березня 2017 року, до досягнення дитиною повноліття (а.с.9).

Відповідно до характеристики КЗО "ДНЗ (ясла-садок) №21" ДМР ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виховується на достатньому рівні, навчальний матеріал засвоює легко, з дітьми доброзичлива, основний вплив на виховання дитини з боку бабусі ОСОБА_4 , яка слідкує за її здоров`ям, вихованням та розвитком (а.с.12).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Царичанським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 19.02.2004 року), зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у власному будинку та має склад сім`ї: співмешканка ОСОБА_5 , дочка співмешканки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка співмешканки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , спільний син з співмешканкою ОСОБА_8 , офіційно не працює, в сім`ї дружні відносини, діти доглянуті (акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 18.06.2019 року).

Згідно з довідкою-характеристикою Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області від 06.06.2019 року №1217 за місцем проживання ОСОБА_2 характеризується позитивно (а.с.34).

Відповідно до довідки Царичанського ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 10.06.2019 року №13.44-34/2596 та від 10.06.2019 року №13.44-34/2597 заборгованість по сплаті аліментів за ОСОБА_2 станом на 10.06.2019 року відсутня (а.с.30, 31).

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 04.07.2019 року №5/5-187 орган опіки та піклування вважає не доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.43-46).

Згідно п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України однією з підстав для позбавлення батьківських прав визначено ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

З огляду на зміст норми закону (п.2 ч.1 ст.164 СК України), позбавлення батьківських прав може застосовуватися лише тоді, коли один із батьків не просто не виконує свої обов`язки по вихованню дитини, а й ухиляється від їх виконання, тобто за умови доведення винної поведінки того з батьків, який свідомо нехтує здійсненням своїх обов`язків, передбачених ст.150 СК України.

Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, суд може позбавити батька або матір їх батьківських обов`язків лише у виключних випадках коли вони свідомо ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків та, як наслідок, негативно впливають на духовний та моральний розвиток дитини.

Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки ОСОБА_2 та умисного ухилення його від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а посилання позивача щодо ухилення від виконання відповідачем батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В порушення зазначених вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків. Також позивачем не доведено, в чому будуть полягати позитивні зміни в житті дитини в разі застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання батьком щодо належного виконання своїх обов`язків. Крім того, суд бере до уваги, що відповідач ОСОБА_2 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини від 02.07.2019 року року заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 . Разом з тим, судом встановлено, що відповідачу необхідно приймати більш активну участь у вихованні та утриманні дітей.

Суд вважає, що сам факт звернення позивача до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, є достатнім стимулюючим заходом щодо спонукання відповідача змінити ставлення до виховання дитини, піклування про його фізичний і духовний розвиток, спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі та більш активної участі батька у його вихованні.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позбавлення батьківських прав, тобто прав наданих батькам до досягнення їхніми дітьми повноліття на їх виховання, захист їх інтересів, та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, а також те, що з боку позивача не надано безперечних доказів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, суд не вбачає підстав для позбавлення його батьківських прав.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 164, 165 Сімейного кодексу України, ст.ст.141, 142, 258, 259, 263-265, 268, 354, п.п.15 п.15 ч.1 Перехідних положень Розділ ХІІІ ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради, про позбавлення батьківських прав, відмовити.

Судовий збір залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

У відповідності до п.п.15.5 п.15 ч.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто через Царичанський районний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду в повному обсязі виготовлено 19 лютого 2020 року.

Головуюча О.М.ГУДИМ