Справа № 361/2768/18
Провадження № 2/361/86/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 лютого 2020 року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Селезньової Т.В. при секретарі Лопатинській С.А., з участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши в судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна, визнання права власності,

встановив:

Позивач у поданій суду позовній заяві просить визнати автомобіль CHERRY AMULET, 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя (сторін), як набутий ними у шлюбі, та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за належну їй Ѕ частку у вказаному майні (автомобілі) в розмірі 45000грн. (половини вартості). Позовні вимоги вмотивовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 14.08.2001р. по 18.05.2017р., вказаний автомобіль набутий у шлюбі, за принципом рівності часток вона має право на Ѕ частку вказаного майна; після припинення сімейних стосунків автомобіль залишився у користуванні і володінні відповідача, тому просить в порядку поділу вказаного (неподільного) майна стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за належну їй частку (в розмірі половини вартості автомобіля). Вартість автомобіля первісно визначила в 90000грн., виходячи з цін на аналогічні автомобілі з інтернетресурсів (сайтів продажу транспортних засобів), а також з урахуванням того, що відповідач протягом двох років сам користувався вказаним автомобілем.

Відповідач подав відзив, позов визнав частково, не оспорює, що вказаний автомобіль був набутий у шлюбі у спільну сумісну власність подружжя; згоден з тим, що за поділом майна вказаний автомобіль був залишений йому, але оспорює вартість автомобіля, вказану позивачем, для чого подав звіт про оцінку транспортного засобу, згідно якого вартість даного автомобіля станом на 31.08.2018р. становила 33314,34грн., та пояснив, що згоден сплатити половину від даної оціночної вартості (16500грн.). У подальшому не визнав позов в частині вимоги про стягнення з нього грошової компенсації, пославшись на те, що при припиненні сімейних стосунків сторони мирно домовились про поділ майна, і за такою домовленістю всі речі домашнього вжитку (меблі і побутову техніку) загальною вартістю на суму, значно більшу від вартості автомобіля, були залишені позивачці, тому вважає, що відсутні підстави для стягнення на користь позивачці грошової компенсації за автомобіль. Відповідач подав зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на вказаний автомобіль, в якому просив визнати за ним право власності на автомобіль без сплати позивачці грошової компенсації у розмірі Ѕ частини вартості автомобіля, а з урахуванням того, що позивачці залишилось все інше спільне сумісне майно, набуте сторонами у шлюбі (меблі для вітальні; меблі для дитячої кімнати; диван для спальні; диван для вітальні; ноутбук Fujitsu; телевізор LGFlatron, 21дюйм (плоский екран); телевізор Changhong, 29 дюймов; домашній кінотеатр ШОНЕР-395; двокамерний холодильник SNAIGERF310-1803AA; мікрохвильова піч SamsungMW1712NR; м`ясорубка ZelmerMM 1200.82 Lime, 1900Watt; мультиварка PHILIPSHD3036/03; пральна машина; пилосос LG; утюг PHILIPScc 2907; електросоковижималка; професійний перфоратор BOSCHGSH 11Е; електродриль шуруповерт BOSCHGSR і4.4-2-LI; Борлгарка МАКІТА 9554 NB; автомобіль марки CHERRY, модель AMULET, тип легковий комбі-В, колір бежевий, дата випуску 2007 рік), також просив врахувати, що після припинення сімейних стосунків він сам вкладався в ремонт автомобіля і за свої власні кошти збільшив його вартість.

Позивач подала відзив на зустрічний позов, який не визнала, заперечує проти набуття вказаного відповідачем іншого майна і його наявність, пояснивши, що вказаних речей (меблів і побутової техніки) сторони не набували під час шлюбу, а деякі предмети меблів (диван, шафа), які були набуті ще на початку сімейного життя, вже давно прийшли в негідність через старість і зношеність та були викинуті ще в 2016 році, тобто до розлучення; деякі старі меблі залишались в кімнатах, в тому числі у кімнаті відповідача, вони не мають ніякої цінності і на ним позивачка не претендує; деякі речі фахового призначення (дриль, перфоратор, болгарка, можливо і інші подібні) були придбані відповідачем у шлюбі, але такі речі у будь-якому разі не залишались їй як не потрібні і такі, що їх використовував лише відповідач у його роботі, не заперечує, щоб такі прилади залишились відповідачу без компенсації їй частини вартості такого майна. Ніякої усної домовленості про поділ майна між ними не було, навпаки відповідач перешкоджав їй і сину жити в даному приміщенні і вона зверталась з даного приводу до суду.

Даний майновий спір виник між сторонами з сімейних правовідносин, зокрема, з правовідносин між подружжям як між співвласниками. Дані правовідносини регулюються відповідними нормами сімейного і цивільного права.

Стаття 60 СК України: 1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 61 СКУ: 1. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 2. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Стаття 63 СКУ: 1. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Стаття 65: 1. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Стаття 66: 1. Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Стаття 68: 1. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. 2. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Стаття 69: 1. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 2. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Стаття 70: 1. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Стаття 71: 1. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 2. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. 3. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. 4. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. 5. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Стаття 368 ЦК України: 1. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. 3. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 369 ЦКУ: 1. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 2. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 372 ЦКУ: 1. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. 2. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. 3. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Стаття 370 ЦКУ: 1. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. 2. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. 3. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 ЦК України.

Стаття 364 ЦКУ: 1. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. 2. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно ст. 183 ЦК неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати цільового призначення.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.08.2001р., що підтверджено свідоцтвом про шлюб.

Рішенням Броварського міськрайонного суду від 18.05.2017р. шлюб сторін розірвано.

З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 встановлено, що автомобіль CHERRY AMULET, 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 , дата видачі свідоцтва про реєстрацію 10.06.2009р.

Таким чином, згідно приписів ст.60 СК України спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності сторін як набутий подружжям у шлюбі у спільну сумісну власність. Іншого не встановлено і відповідачем не доведено, та фактично дану обставину відповідач не оспорює.

За принципом рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, судом визнається, що вказане майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності - належить кожному з подружжя нарівні, і у разі поділу такого майна частки кожного з подружжя у ньому є рівними, тобто у кожного по Ѕ частці.

Посилання відповідача на те, що він працював, мав доходи , і майно набувалось за його заробітну плату, значення для розгляду даного спору не має відповідно до приписів ч.2 ст.61 СКУ.

Щодо поділу майна у спосіб, про який просить позивач, то суд виходить з наступного:

Автомобіль безумовно є річчю неподільною. Також недоцільним є залишення автомобіля у спільній власності і надалі, оскільки встановлення спільного режиму користування автомобілем неможливе, виходячи з того, що сторони припинили спільне проживання і ведення спільного побуту, і їх стосунки на даний час є конфліктними і можуть розглядатись як такі, що унеможливлюють досягнення згоди з приводу користування спільним автомобілем. Тому доцільним є здійснити поділ спільного майна саме у такий спосіб, про який просить позивач, і за яким неподільна річ залишається одному з співвласників зі стягненням з нього на користь іншого співвласника грошової компенсації у розмірі вартості його частки і з подальшим (після сплати компенсації) припиненням спільної власності.

При вирішенні питання про доцільність залишення автомобіля саме відповідачу зі стягненням з нього грошової компенсації на користь позивачки, суд бере до уваги, що такий позов заявила позивач, яка тим самим виявила згоду на припинення її права власності на вказане майно з отриманням замість нього грошової компенсації. Суд враховує, що відповідач не заявив зустрічної вимоги про поділ автомобіля у протилежний спосіб, тобто шляхом передачі автомобіля у власність позивачки і стягненням з нею на його користь грошової компенсації, тому такий варіант поділу неподільного майна судом н розглядається як такий, що виходив би за межі позовних вимог. Суд також враховує, що відповідач користується даним автомобілем після припинення сімейних стосунків, і що він має право керування транспортним засобом, тому доцільним є залишити автомобіль саме йому.

Таким чином позовна вимога позивачки в цій частині обґрунтована і підлягає задоволенню, а автомобіль має бути залишений у власності відповідачу, у якого і перебуває на даний час, а з нього на користь позивачки має бути стягнута грошова компенсація у розмірі вартості частки позивачки у вказаному майні.

Такий поділ відповідає вимогам ч.2 ст.364 ЦК України та ч.2 ст.71 СК України.

Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що відсутні підстави для поділу автомобіля у такий спосіб у зв`язку з відсутністю його згоди і у зв`язку з невнесенням на депозитний рахунок суду вказаної грошової суми. (При цьому відповідач посилається на приписи статті 365 ЦК України, якою передбачено умови припинення права власності на частку у спільному майні за позовом іншого співвласника. Тобто, вказані вимоги закону щодо поділу спільного майна шляхом припинення права власності одного з співвласників з виплатою йому компенсації поширюються на випадки, коли позивач просить майно залишити йому і припинити право власності відповідача, та коли така компенсація має бути стягнутою з позивача (тобто у випадку протилежного розподілу прав та обов`язків). Натомість у даному випадку один з співвласників (позивач) погоджується на припинення його права власності на частку у майні і погоджується на отримання грошової компенсації замість частки у майні, а для задоволення такого позову закон не пред`являє вимоги щодо отримання згоди іншого співвласника. Також у даному випадку поділу майна не застосовується вимога ч.1 ст.365 ЦК про те, що частка співвласника, право власності якого припиняється, має бути незначною; у даному випадку поділу майна має значення лише той факт, що річ є неподільною. Також до даного випадку поділу майна не застосовуються положення ч.2 ст.365 ЦК щодо попереднього внесення коштів на депозит, оскільки грошова компенсація підлягає стягненню не з позивача, а з відповідача.

Щодо визначення розміру грошової компенсації, то суд виходить з наступного:

Згідно Звіту про оцінку №47/25.08.18 від 31.08.2018р., наданого відповідачем, - ринкова вартість вказаного автомобіля на дату оцінки (серпень 2018р.) становила 33314,34грн. (замовник ОСОБА_2 , виконавець ПП «УЦВЗ «ЛАДЕН-Авто»).

Ухвалою суду від 03.12.2018р. за клопотанням позивача, який не погодився з такою вартістю автомобіля, у справі призначено автотоварознавчу експертизу на предмет визначення дійсної вартості спірного автомобілю. Згідно наданого Висновку експертизи дійсна ринкова вартість автомобіля CHERRY AMULET, 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , станом на 22.07.2019р. склала 40269,88грн.

Для визначення вартості автомобіля і відповідно для визначення розміру грошової компенсації суд бере до уваги висновок експертизи, призначеної судом. Суд не вбачає підстав не вірити експерту, що надав висновок, рівень знань, кваліфікацію і право на зайняття даним видом діяльності якого підтверджено відповідними документами.

Також суд враховує, що експертом у даній експертизі вартість автомобілю визначена на липень 2019р., тобто найбільш приближено у часі до розгляду справи і ухвалення даного рішення, що буде більше відповідати змісту закону щодо поділу майна шляхом сплати компенсації, і самому змісту поняття компенсації, яка означає дійсну відповідність розміру компенсації вартості майна, за яке вона сплачується, і є реальним відшкодуванням грошима за майно (обміном рівнозначних величин).

Посилання відповідача на те, що у наданому ним висновку вартість визначена більш правильно, судом до уваги не береться. Посилання відповідача, що він вкладався у ремонт автомобіля і за власні кошти збільшив його вартість, судом до уваги не береться, оскільки весь час після припинення сімейних стосунків і розірвання шлюбу користувався автомобілем саме відповідач, зношеність автомобіля і відповідно необхідні ремонти , тягар утримання майна покладався на нього; крім того, вказані відповідачем обставини, зокрема, збільшення вартості за рахунок ремонту, дійсні витрати відповідача на ремонт, - відповідач не довів належними доказами.

Таким чином, виходячи з визначеної експертом вартості автомобіля на час, приближений до часу вирішення даного спору, - в сумі 40269,88грн., грошова компенсація вартості Ѕ частки такого майна визначається в сумі 20134,94грн. саме така сума грошової компенсації має бути стягнута з відповідача на користь позивачки за її частку у автомобілі.

В позовній заяві позивач просила стягнути компенсацію у розмірі 45000грн., виходячи з вартості автомобіля 90000грн. але такої вартості автомобіля вона не довела; посилання на інформацію з інтернетресурсів щодо пропозицій для продажу аналогічних автомобілів - не є тим аргументом, який заслуговує на увагу і не є належним доказом для підтвердження вартості конкретного майна. Після проведення експертизи позивач не зменшив розміру позовних вимог, наполягав на стягненні вказаної компенсації в сумі 45000грн., посилаючись на те, що за період після припинення сімейних стосунків відповідач користувався автомобілем, і це має бути їй компенсовано у такий спосіб. Такі вимоги і обґрунтування судом до уваги не беруться як такі, що не відповідають приписам чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а питання про відшкодування інших збитків або неотриманої вигоди позивачем у межах даної справи не порушувалось, і є за межами розгляду даної справи про поділ майна між співвласниками.

Позивач не довів саме такої вартості майна (90000грн.), з якої б могла бути визначена компенсація у сумі 45000грн., і не довів обставин для збільшення частки дружини, і більш того, не заявив такої вимоги.

Таким чином, позов підлягає задоволенню частковому, і стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає компенсація в сумі 20134,94грн.

У зустрічному позові і у відзиві на позов відповідач просить в порядку поділу спільного майна між подружжям вказаний автомобіль залишити йому без сплати грошової компенсації, а з зарахуванням того, що все інше набуте у шлюбі майно, вартість якого перевищує вартість автомобіля, було залишено позивачці. Розглядаючи зустрічний позов і вказаний аргумент відповідача, суд виходить з наступного:

Відповідач при наданні пояснень суду за зустрічним позовом не зміг конкретно вказати обставини набуття кожної речі з складеного ним списку, вартості набуття і більш конкретних ідентифікуючих ознак кожної речі. Відповідач не надав суду належних доказів на підтвердження того, що дійсно вказані ним речі (меблі, побутова техніка, інші предмети домашнього вжитку) були набуті подружжям, що вони набуті у шлюбі і є спільним майном, що таке майно взагалі існує і його вартість, при тому, що саме відповідач зобов`язаний довести вказані ним обставини належними доказами. Також відповідач не надав доказів на підтвердження того, що сторони досягли домовленості про поділ такого майна і що вказане майно за домовленістю сторін в порядку поділу майна між подружжям було залишене позивачці. А суд при розгляді цивільної справи виходить виключно з наданих сторонами доказів і не вправі робити свої висновки на припущеннях.

Відповідач надав як докази мирову угоду між подружжям і ухвалу суду про її затвердження, відеозапис, інформацію з інтернетресурсів, заявив про допит свідків.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду від 17.05.2017р. затверджено мирову угоди сторін, за якою сторони домовились про порядок користування жилим приміщенням, і за таким порядком ОСОБА_2 визнав вимоги ОСОБА_3 про вселення у жиле приміщення - жилий блок АДРЕСА_1 , та між ними встановлюється такий порядок користування вказаним жилим приміщенням: ОСОБА_2 займає жилу кімнату 8,6 кв.м, а ОСОБА_3 з сином ОСОБА_4 - жилу кімнату 12,6 кв.м. , і що після виконання даної мирової угоди сторони не матимуть претензій одна до одної щодо предмету спору.

Разом з тим, дана ухвала і мирова угода не містять у собі будь-якої інформації щодо предмету спору у даній справі і, зокрема, щодо предметів домашнього вжитку, а за її змістом, займане подружжям жиле приміщення було поділено між ними обома, що не дає підстав для висновку, що предмети домашнього вжитку були за даною мировою угодою залишені одному з подружжя, і зокрема позивачці.

Свідок ОСОБА_5 , співмешканка відповідача з жовтня 2017р., суду пояснила, що в травні-червні 2015 року оформляла страховий поліс на автомобіль Черрі, і для складення полісу відповідач запросив її до себе у гуртожиток по АДРЕСА_2 ; це було двокімнатне приміщення: в якому був диван в оббивці бежевого кольору з м,якими підлокітниками, стіл тумба, в другій кімнаті була стінка коричневого кольору і другий диван; була мікрохвильова піч, музичний центр з великими чорними колонками, білий холодильник. Детально описати побачене майно свідок не змогла. Свідок також пояснила, що з липня 2017р. (після рішення суду) стала проживати з відповідачем у одній кімнаті, а позивачка з сином жила в другій кімнаті; вселялись у пусте приміщення. Свідком того, як колишнє подружжя ділило майно і про що домовлялись - вона не була, зі слів відповідача - вони домовились, що все майно залишається дружині, а йому автомобіль.

Свідок ОСОБА_6 , знайомий відповідача, суду пояснив, що був в гостях у квартирі сторін (дві кімнати, одна з них прохідна) в гуртожитку по АДРЕСА_3 , в 2015 році в червні, як він зрозумів- на той час в квартирі жили відповідач з дружиною і дитиною; квартира була обставлена меблями, вони з відповідачем сиділи за столом у другій кімнаті за обідом, в тій кімнаті був стіл розкладний коричневий, стінка з шафою для одягу, телевізор великий, диван. Про подальшу долю речей свідку не відомо. Біль детально описати меблі і техніку свідок не зміг.

Свідки не надали показань щодо набуття подружжям майна у спільну власність і його конкретного переліку та ідентифікуючих ознак, щодо подальшої долі майна, в тому числі не надали показань з приводу вирішення подружжям питання про поділ майна між собою.

Відповідач на доведення обставин, на які він посилається у зустрічному позові, подав інформацію з інтернетресурсів щодо пропозицій для продажу аналогічних предметів домашнього вжитку та побутової техніки, які зазначені ним у списку речей, набутих у спільну сумісну власність у шлюбі з позивачкою. Разом з тим, дана інформація з інтернетресурсу не може бути належним доказом на підтвердження вартості конкретного майна. Крім того, вказана інформація ніяким чином не доводить самого факту набуття подружжям у власність і наявність у подружжя майна, вказаного відповідачем у відзиві на позов і у зустрічному позові.

Відповідач подав суду як доказ зроблений ним (при невизначених обставинах) відеозапис приміщення з певними речами. Як пояснив відповідач, на даному відеозапису він зафіксував жиле приміщення у гуртожитку, де проживало подружжя, станом на період, коли укладалась мирова угода і визначався порядок користування жилими приміщеннями між сторонами. Відповідач просив звернути увагу на стан приміщення з обірваними шпалерами, що в одному з приміщень є шафа, стіл, диван, в іншому - деякі інші предмети меблів. Як пояснив відповідач, дане відео надано ним на підтвердження того, що позивачка залишила йому пусте приміщення, відповідно всі речі забрала собі. Разом з тим, з проглянутого відеозапису не можна ідентифікувати ні саме приміщення, ні час створення відеозапису, а також не можна зробити висновок, що порожнім є приміщення відповідача, і що приміщення позивачки містить у собі перелічені відповідачем меблі і техніку. Весь перелік вказаного відповідачем у відзиві і у зустрічній позовній заяві майна - на відеозапису не зафіксований, окремі речі не можуть бути ідентифіковані і тим більше на стільки, щоб визначити час їх набуття і вартість. Інформація, яка зафіксована на відеозапису, не доводить ні факту набуття подружжям вказаних відповідачем речей під час шлюбу, ні факту наявності такого майна станом на час припинення сімейних стосунків і на час поділу жилого приміщення, а також не доводить того, що вказане майно, якби воно і було, подружжя поділило між собою саме у вказаний відповідачем спосіб (що воно залишено позивачці). З відеозапису видно, що певні речі містяться у двох кімнатах, а пояснення відповідача, що речі з його кімнати позивачка забрала собі вже після вказаного відеозапису, нічим не доведені.

Крім того, у цьому сенсі суд звертає увагу на ту обставину, що сторони мали житловий спір, в якому саме позивачка просила вселити її до вказаного приміщення, а це означає, що після припинення сімейних стосунків даним приміщенням і відповідно наявними у ньому предметами домашнього вжитку певний час користувався і міг розпоряджатись саме відповідач. Позивачка оспорює як сам факт набуття і існування вказаного майна та його вартість, визначену відповідачем, так і ту обставину, що вказане відповідачем майно було поділено у такий спосіб, як вказує відповідач (що вказані меблі і побутова техніка залишились їй). І відповідач, на якого покладається обов`язок по доказуванню всіх обставин свого позову, даного твердження позивачки не спростував і не довів ні факту набуття у спільну сумісну власність конкретних предметів домашнього вжитку, перелічених ним, ні факту наявності вказаного майна станом на припинення сімейних сосунків і розірвання шлюбу, ні того факту, що вказане майно за розподілом майна між подружжям було залишено позивачці.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення зустрічного позову і для поділу автомобіля між сторонами у запропонований відповідачем спосіб, за яким автомобіль залишається йому без виплати позивачці грошової компенсації за належну їй Ѕ частку у цьому майні.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами, то суд виходить з наступного:

Позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору 704,80грн., за проведення експертизи 1700грн., всього 2404,80грн. Ціна позову 45000грн., суд задовольнив позов частково, на суму 20135грн., тобто на 45%. Судові витрати позивачки підлягають відшкодуванню відповідачем у відповідності до ст.141 ЦПК України пропорційно задоволеній частині позову, тобто на 45%. Дана сума становить 1082,16грн.

Відповідач поніс судові витрати по сплаті судового збору за подання зустрічного позову 704,80грн. Оскільки суд у зустрічному позові відмовляє, то понесені відповідачем судові втрати йому не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 60,63,69,70,71 СК України, ст.ст. 368, 372, 364 ЦК України, ст.ст.12,13,49, 81, 141, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні задовольнити частково;

Визнати автомобіль CHERRY AMULET, 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , об`єктом спільної сумісної власності сторін;

в порядку поділу спільного сумісного майна між подружжям даний автомобіль CHERRY AMULET, 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , - залишити у власності ОСОБА_2 зі стягненням з нього на користь другого співвласника ОСОБА_3 грошової компенсації за її частку у спільному майні;

стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , грошову компенсацію в сумі 20134,94грн. і судові витрати 1082,16грн., всього стягнути 21217,10грн.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна, визнання права власності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити рішення в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не буде вручене в день його складення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде ним подана протягом тридцяти днів з дня вручення копії повного рішення. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду безпосередньо, або - згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК через Броварський міськрайонний суд Київської області.

Повне рішення складене 24.02.2020р.

Суддя Т.В. Селезньова