справа №619/1255/18
провадження №2/619/37/20
РІШЕННЯ

іменем України

25 серпня 2020 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибока Є.А.
за участю секретаря судового засідання Молотко А.В.

Справа № 619/1255/18

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження позов про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

Стислий виклад позиції сторін.

05 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ» (скорочене найменування ТОВ «СВ»), в якому після уточнення просила стягнути 19 070 грн в рахунок втраченого заробітку внаслідок зменшення професійної працездатності за період 28.02.2017 по 01.03.2018 одноразово; 124 020 грн в рахунок втраченого заробітку внаслідок зменшення професійної працездатності за 3 роки наперед з 01.03.2018 по 01.03.2021; 3 445 грн щомісячно до відновлення професійної працездатності або зміни відсотків втрати професійної працездатності; 5 255 грн матеріальної шкоди; 3 000 000 грн моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що з 09 жовтня 2007 року по 05 листопада 2012 року вона працювала в TOB «СВ» на посаді розливача хімічної продукції та з 19 листопада 2012 року по 21 грудня 2015 року на посаді оператора розфасувально-пакувального автомату, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. Рішенням ЦЛЕК № 40/1014 від 29.11.2016 у неї було встановлено професійне захворювання - Пневмоконіоз (q/t, 2/2,ах, hi, em, pq), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень II стадія, фаза стихаючого загострення. Повний діагноз згідно з Випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 07-01-13/1264 від 16 січня 2018 року - Пневмоконіоз (q/t, 2/2,ах, hi, em, pq), швидко прогресуючий перебіг, ускладнений ХОЗЛ II ст. в фазі нестійкої клінічної ремісії, легенева недостатність ІІ-ІІІ ступеня. Професійне захворювання виникло у позивача у зв`язку з тривалою роботою в умовах дії шкідливих виробничих факторів: пилу з вмістом діоксиду кремнію більше 70%; соди кальцинованої; синтетичних миючих засобів, які значно перевищували гранично допустимі норми у зв`язку з тривалими порушеннями ТОВ «СВ» законодавства про охорону праці, гігієнічних регламентів та нормативів з роботи в умовах дії шкідливих виробничих факторів. Були наявні такі порушення: робоче місце не відповідало вимогам законодавства, не було належної системи вентиляції кондиціонування повітря, ТОВ «СВ» не забезпечувала належним спеціальним одягом та засобами індивідуального захисту. 15 березня 2017 року позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 25% з 28.02.2017 по 01.03.2018 у зв`язку професійним захворюванням, групу інвалідності не встановлено. 28 лютого 2018 року позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності та встановлено ступень втрати професійної працездатності - 50 % з 01.03.2018 по 01.03.2019. Моральну шкоду позивачу, завдану ушкодженням здоров`я внаслідок невиліковного і необоротного професійного захворювання, неможливо компенсувати в повному обсязі, оскільки немає ніяких критеріїв виразу її душевного болю, глибини і тривалості моральних страждань, однак вважає, що таку шкоду слід стягнути в сумі 3 000 000 грн.

24 травня 2018 року представником відповідача ТОВ «СВ» - адвокатом Радутним О.Е. подано відзив, в якому останній просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що відповідач не оспорює факту захворювання позивача (в т.ч., діагнозу хвороби, тимчасової непрацездатності, методів лікування, встановленої необхідності легкої праці тощо), вважає, що для з`ясування цього існують компетентні медичні установи, але заперечує проти вигадування причин появи такого захворювання, утворення штучного зв`язку з діяльністю відповідача, покладання на останнього безпідставної відповідальності поза наявності складу будь-якого правопорушення (в т.ч., в сфері охорони праці), безпідставних тверджень позивача про вигадані протиправні дії відповідача тощо. Вказує, що позивачем не надано доказів встановлення компетентним органом державного нагляду охороною праці фактів порушень з боку відповідача вимог щодо охорони праці, натомість відповідно до Інформаційної довідки про умови праці оператора розфасувально-пакувального автомату відділення фасування сипучих чистящих засобів TOB «СВ» затвердженого Головним державним санітарним лікарем Дергачівського та Золочівського районів від 10.03.2016 та протоколами дослідження повітря, шумового навантаження, освітлення тощо встановлено, що умови праці є допустимими та такими, що відповідають вимогам законодавства. Зазначає, що згідно з Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 16.12.2016 встановлено, що професійне захворювання позивача виникло за таких обставин - «індивідуальні особливості організму», таким чином, через особливі умови на боці позивача (індивідуальні особливості організму) будь-яка правомірна поведінка відповідача (в тому числі дотримання вимог щодо охорони праці) не перебуває у причинному зв`язку з захворюванням ОСОБА_1 , відповідачем не було вчинено жодних неправомірних дій відносно ОСОБА_1 (відсутня особа, яка спричинила шкоду), а правомірними діями підприємства не було і не могло бути спричинено шкоду здоров`ю позивача. Наголошує, що позивач звільнилася з підприємства відповідача 21.12.2015 за власним бажанням, через зазначену обставину відсутні підстави для збереження за нею місця роботи (посади) та середньої заробітної плати на весь період до відновлення працездатності або до встановлення стійкої втрати професійної працездатності. Крім того, в період своєї роботи на підприємстві позивач не зверталася з клопотанням (вимогою, проханням) щодо навчання і перекваліфікації у зв`язку з неможливістю виконання попередньої роботи, а також щодо працевлаштування відповідно до медичних рекомендацій, діагноз пневмоконіоз було встановлено через значний проміжок часу після звільнення з підприємства відповідача.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді від 10 квітня 2018 року позовну заяву було залишено без руху.

25 квітня 2018 року позивачем усунені недоліки позовної заяви.

2 травня 2018 року було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 10 год 00 хв 11 червня 2018 року. Направлено відповідачеві копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позов в строк до 23 травня 2018 року.

24 травня 2018 року представником відповідача ТОВ ФІРМА «СВ» - адвокатом Радутним О.Е. подано відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначив, що позовні вимоги не визнають у повному обсязі, вважають позов таким, що не підлягає задоволенню.

22 червня 2018 року ухвалою суду у справі було призначено судову експертизу, та провадження у справі зупинене на час проведення експертизи.

06 серпня 2018 року постановою Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу представника відповідача ТОВ «СВ» залишено без задоволення. Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 22 червня 2018 року залишено без змін.

11 лютого 2019 року до суду листом № 150 від 06.02.2019 експертною установою ухвалу суду було повернуто без виконання.

13 лютого 2019 року ухвалою суду було поновлено провадження. Викликано сторони та інших осіб, які беруть участь у справі на 09 год 00 хв 6 березня 2019 року.

6 березня 2019 року представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Панасенко П.П. було подано клопотання про витребування доказів та направлення справи для проведення експертизи.

6 березня 2019 року ухвалою суду було задоволено клопотання та зупинене провадження у справі.

25 квітня 2019 року постановою Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу представника відповідача задоволено частково. Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2019 року змінено та скасовано в частині зупинення провадження у справі. В іншій частині ухвалу залишено без змін.

31 травня 2019 року представником відповідача ТОВ «СВ» - адвокатом Радутним О.Е. подано заяву про відвід судді.

3 червня ухвалою суду було зупинене провадження по справі до вирішення питання про відвід судді.

4 червня 2019 року ухвалою суду суддею Якименко Л.О. у задоволені заяви про відвід судді було відмовлено.

4 червня 2019 року ухвалою суду було поновлено провадження у справі. Викликано сторони та інших осіб, які беруть участь у справі на 11 год 00 хв 13 червня 2019 року.

13 червня 2019 року ухвалою суду було задоволено клопотання ОСОБА_1 та витребувано докази.

12 липня 2019 року ухвалою суду було направлено справу для проведення комплексної судово-медичної експертизи, призначеної ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 22 червня 2018 року, та провадження у справі зупинене на час проведення експертизи.

4 вересня 2019 року постановою Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу відповідача ТОВ «СВ» залишено без задоволення. Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 12 липня 2019 року залишено без змін.

15 травня 2020 року позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву в якій просила повернути матеріали справи до суду без проведення експертизи.

23 червня 2020 року до суду листом № 691 від 18.06.2020 матеріали справи було повернуто без виконання експертизи.

24 червня 2020 року ухвалою суду було поновлено провадження. Викликано сторони та інших осіб, які беруть участь у справі на 11 год 00 хв 8 липня 2020 року.

8 липня 2020 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 год 00 хв 25 серпня 2020.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно з записами в трудовій книжці № НОМЕР_1 від 03 березня 2006 року, ОСОБА_2 працювала в TOB «СВ»: з 09 жовтня 2007 року по 05 листопада 2012 року на посаді розливача хімічної продукції; з 19 листопада 2012 року по 21 грудня 2015 року на посаді оператора розфасувально-пакувального автомату. Звільнена 21 грудня 2015 року за власним бажанням.

Медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії ДУ «Інститут медицини праці національної академії медичних наук України» про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 29 листопада 2016 року № 40/1014 ОСОБА_1 встановлено діагноз: пневмоконіоз.

Пунктами 16 та 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 16.12.2016, затвердженого в.о. начальника Головного управління Держпраці у Харківській області, (далі Акт розслідування) встановлено, що професійне захворювання виникло за таких обставин: індивідуальні особливості організму громадянки ОСОБА_1 , яка працювала оператором розфасувально-пакувального автомату; причина виникнення професійного захворювання: робота в умовах дії шкідливих виробничих факторів.

Відповідно до пункту 19 Акту розслідування відсутні особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи.

При первинному огляді 15.03.2017 Обласною МСЕК № 1 ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності 25% з 28.02.2017 по 01.03.2018 у зв`язку професійним захворюванням, групу інвалідності не встановлено (виписка з Акту огляду МСЕК серії 10 ААА № 078542).

При повторному огляді 28.02.2018 Обласною МСЕК № 1 ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності 50% з 01.03.2018 по 01.03.2019 у зв`язку професійним захворюванням, встановлено ІІІ групу інвалідності на строк до 01.03.2019 (довідка про результати визначення втрати професійної працездатності серії 10 ААА № 079546, довідка до акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 682477).

При повторному огляді 29.07.2020 Обласною МСЕК № 1 ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності 60% з 01.03.2020 по 01.03.2022 у зв`язку професійним захворюванням, встановлено ІІІ групу інвалідності на строк до 01.03.2022 (довідка про результати визначення втрати професійної працездатності серії 12 ААА № 028247, довідка до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 271416).

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

На підставі Закону України від 28.12.2014 № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» викладено в новій редакції, як Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

01 січня 2015 року Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності.

Частиною 2 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до Закону України «Про охорону праці».

Відповідно до ч. 3 ст. 36 вказаного Закону підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення медичної, професійної та соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.

Частинами 1 та 2 статті 22 Закону України «Про охорону праці» встановлено, що роботодавець повинен організовувати розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнськими об`єднаннями профспілок. За підсумками розслідування нещасного випадку, професійного захворювання або аварії роботодавець складає акт за встановленою формою, один примірник якого він зобов`язаний видати потерпілому або іншій заінтересованій особі не пізніше трьох днів з моменту закінчення розслідування.

Відповідно до пунктів 117, 118 «Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві», затвердженого Постановою КМ України від 17 квітня 2019 р. № 337, за результатами розслідування комісія складає акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) за формою П-4 (далі - акт за формою П-4) згідно з додатком 21. Акт за формою П-4 є документом, в якому зазначаються основні умови, обставини та причини виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння), заходи щодо запобігання розвитку хронічного професійного захворювання (отруєння) та забезпечення нормалізації умов праці, а також встановлюються особи, які не виконали відповідні вимоги законодавства. Акт підписується головою та всіма членами комісії з розслідування. У разі незгоди із змістом акта член комісії з розслідування підписує його з відміткою про наявність окремої думки, яку викладає письмово, підписує та додає до акта як його невід`ємну частину. Акт за формою П-4, підписаний членами комісії з розслідування, протягом доби затверджується керівником територіального органу Держпраці та завіряється печаткою.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування України відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Роботодавець може за рахунок власних коштів здійснювати потерпілим та членам їх сімей додаткові виплати відповідно до колективного чи трудового договору.

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 16.12.2016, затвердженого в.о. начальника Головного управління Держпраці у Харківській області, встановлено: професійне захворювання виникло за таких обставин: індивідуальні особливості організму громадянки ОСОБА_1 , яка працювала оператором розфасувально-пакувального автомату; причина виникнення професійного захворювання: робота в умовах дії шкідливих виробничих факторів; відсутні особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи.

Згідно з ч. 4 ст. 22 Закону України «Про охорону праці» рішення посадової особи органу державного нагляду за охороною праці може бути оскаржене у судовому порядку.

Позивач ОСОБА_1 та її представник Панасенко П.П. у судовому засіданні вказали, що Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 16.12.2016, затверджений в.о. начальника Головного управління Держпраці у Харківській області, у судовому порядку не оскаржувався.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 16.12.2016, затверджений в.о. начальника Головного управління Держпраці у Харківській області, є чинним.

Отже, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач ТОВ «СВ» порушило законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи під час роботи в ньому ОСОБА_1 .

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (Olujic v Croatia), №22330/05, п. 77).

В інших рішеннях цього Суду сформовані такі підходи до розуміння принципу змагальності: згідно зі статтею 19 Конвенції обов`язок Суду полягає у забезпеченні дотримання зобов`язання, що здійснюються Договірними сторонами Конвенції, зокрема, його функція не стосується фактів чи законів, які враховані національним судом, якщо тільки вони не порушили прав та свобод, захищених Конвенцією; Суд не може погодитися принципово та абстрактно з тим, щоб незаконно отримані докази можуть бути допустимими («Schenk v. Switzerland, заява №10862/84, п.п 45-46; «Garcia Ruiz v. Spain», заява №30544/96, п. 28; Spang v. Switzerland, №45228/99, п. 32); Суд повторює, що він не уповноважений замінювати свою оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами, проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає дослідження способу, у який було отримано та представлено докази; завдання Суду, серед іншого, установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції («Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands), заява №14448/88, п. 31).

Застосовуючи зазначені підходи, Верховний Суд у постановах від 4 липня 2018 року у справі №369/1923/15-ц та від 26 вересня 2018 року у справі №346/2946/16-ц виходив також з того, що одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (п.п. 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року); ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін; у п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) та п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» (заява №38789/04) наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом; у розумінні «справедливого балансу» кожній стороні повинна надаватися розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справі «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява №17748/91 п. 38).

Суд також неодноразово наголошував на тому, що право на змагальні провадження повинно надаватись у задовільних умовах: сторона у справі повинна мати можливість ознайомитись із доказами у суді, і коментувати їх та достовірність у належній формі у встановлений час (Krиmбш and Others v. the Czech Republic (Kртсмар та інші проти Чеської Республіки), 35376/97 § 42; Immeubles Groupe Kosser v. France (Іммебль Груп Коссер проти Франції), 38748/97 § 26). Право на змагальні провадження фактично означає можливість сторін бути обізнаними щодо усіх представлених доказів, а також наданих до них коментарів та спостережень, у тому числі, представлених незалежним представником національних юридичних послуг, оскільки вони можуть вплинути на рішення суду (Ruiz-Mateos v. Spain (Руїз Матеос проти Іспанії), заява №12952/87, п. 63; McMichael v. the United Kingdom (МакМайкл проти Сполученого Королівства), заява №16424/90, п. 80; Vermeulen v. Belgium (Вермюлен проти Бельгії), заява №19075/91, п. 33; Kress v. France (Кресс проти Франції), заява №39594/98, п. 74). Ця вимога застосовується і для справ, що розглядаються у Конституційному суді (Milatova v. the Czech Republic (Мілатова та інші проти Чеської Республіки, 61811/00 §§ 63-66; Gaspari v. Slovenia (Ґаспарв проти Словенії), 21055/03 § 53).

У продовження цього варто зазначити, що у своїй практиці Європейський суд з прав людини (зокрема, рішення у справах Жук проти України, заява №45783/05, п. 25; Kress v. France, заява №39594/98, п.п. 60, 72-76; Goc v. Turkey, заява №36590/97, п. 55-57; F.C.B. v. Italy, заява №12151/86, п. 33; Kaya v. Austria, заява №54698/00, п. 28) також виходить з того, що призначення змагальності процесу спрямоване не унеможливлення впливу на суд доказів, які одна з сторін не змогла оцінити та навести свої міркування (сторони повинні мати можливість знайомитися з усіма пред`явленими доказами і зауваженнями, отримувати копії документів); у кожній справі судом мають бути з`ясовані всі обставини, але, при цьому суд досліджує докази та пояснення, які подані сторонами або іншими суб`єктами лише у межах судового процесу.

З наведених вище підстав, суд приймає доводи представника відповідача про відсутність вини підприємства у виникненні професійного захворювання у позивача.

У зв`язку з цим, відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення втраченого заробітку внаслідок зменшення професійної працездатності та матеріальної шкоди.

Щодо вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Частина восьма статті 36 цього «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачає, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Пункт 1 частини другої статті 10 цього Закону передбачає обов`язок страховика - Фонду соціального страхування України виплачувати тільки ті страхові виплати, які передбачені цим законом.

Отже, Фонд соціального страхування України не здійснює відшкодування моральної шкоди постраждалим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей.

До такого висновку суд дійшов з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.08.2018 у справі № 579/951/16ц, відповідно до якої ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» всіх відповідних позовних вимог, заявлених після 01 січня 2015 року, незалежно від більш ранньої дати встановлення на підставі висновків МСЕК стійкої втрати професійної працездатності позивача.

Отже, у разі професійного захворювання, нещасного випадку, що стався з працівником на виробництві, таку шкоду потерпілій особі повинен відшкодувати роботодавець на підставі ст. 2371 КЗпП України.

Згідно з ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 4.1 Рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 передбачено, що відповідно до статей 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

Ушкодження здоров`я, заподіяні позивачу під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють їй моральні та фізичні страждання.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

На підтвердження вимог щодо стягнення моральної шкоди позивачем не надано доказів встановлення компетентним органом державного нагляду охороною праці фактів порушень з боку відповідача вимог щодо охорони праці, тобто вина відповідача не доведена. Отже, відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягення моральної шкоди.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 6 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору.

Так як суд відмовляє у задоволенні позову, то судовий збір з відповідача не стягується.

Отже, судовий збір за розгляд цієї справи компенсується за рахунок держави.

Представником відповідача у відзиві було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи, та зазначено суму у розмірі 11 240 гривень.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Згідно із статтею 30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

25 серпня 2020 року представник відповідача ТОВ «СВ» - адвокат Радутний О.Е. надав суду квитанцію № 843605 про оплату послуг у розмірі 11 240 гривень.

Проте, представником відповідача ТОВ «СВ» - адвокатом Радутним О.Е. відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України не надано суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З урахуванням того, що представник відповідача відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України не позбавлений можливості подати відповідні докази, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Згідно п. 15.5 ч.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 354 пунктом 15.5 ч. 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ТОВ «СВ», місцезнаходження: 62332, Харківська область, Дергачівський район, с. Руська Лозова, вул. Польова, 11, код в .

Повне судове рішення складено 04 вересня 2020 року.

Суддя Є. А. Болибок