Справа № 308/7636/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

17 лютого 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі: головуючого - судді Іванова А.П., за участю секретаря судового засідання - Боти О.І, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

встановив:

05.07.2019 позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Мукачівської міської ради, в якому просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_3 за кордон без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини - відповідача ОСОБА_2 до досягнення дитиною повноліття; дозволити ОСОБА_3 , або її офіційному представнику, без згоди батька - відповідача ОСОБА_2 , оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої ОСОБА_4 за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя.

Позовна заява мотивована тим, що сторони мають спільну неповнолітню доньку - ОСОБА_3 , яка проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та розвитку дитини не приймає, при цьому чинить опір у наданні згоди на виїзд дитини з позивачкою за кордон для відпочинку та оздоровлення. Вказане згубно впливає на духовний, фізичний та інтелектуальний розвиток дитини як особистості.

Позивачка у судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи від її представника ОСОБА_5 наявнв заява, згідно з якої такий просить розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю, не заперечують щодо заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, зокрема шляхом виклику через вебпортал Судова влада України. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходили.

Представник третьої особи, належним чином повідомлений по розгляд справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Суд, на підставі ст. 280 ЦПК України, ухвалює рішення при заочному розгляді справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивачка та відповідач мають спільну неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 19.02.2007. Батьком дитини, згідно з вказаного свідоцтва, є ОСОБА_2 .

З позовної заяви вбачається, що відповідач не надає дозвіл позивачці на виїзд їх спільної дитини за межі України. При цьому аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Враховуючи те, що поїздки за кордон для відпочинку та оздоровлення забезпечать повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток дитини, приймаючи до уваги те, що відповідач , без відповідної аргументації, чинить перешкоди позивачці у здійсненні заходів, спрямованих на покращення як фізичного, так і морального життя дитини, з огляду на положення статей 157, 161 СК України, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю за кордон з визначенням максимально допустимого терміну виїзду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період.

Суд вважає вимогу позивачки про надання дозволу на оформлення проїзних документів без згоди батька, такою що позбавлена правових підстав для задоволення, оскільки чинне законодавство України не встановлює обов`язкову наявність судового рішення про надання такої згоди, для реалізації права на виготовлення документів на виїзд за кордон дитини без дозволу одного із батьків.

Вимога про розподіл судових витрат позивачкою не заявлялася.

Таким чином позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Керуючись ст. 5, 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 280-284 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька - задовольнити частково.

Надати дозвіл матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканці АДРЕСА_2 на в`їзди/виїзди неповнолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за кордон терміном на один рік з дати набрання рішенням суду законної сили з обов`язковим поверненням дитини на територію України, без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканця АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов