Справа № 755/5639/19
"27" січня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді - Марфіної Н.В.,
за участі секретаря - Міроненко С.П.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - Роспотнюк В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві, Державна казначейська служба України, про стягнення моральної шкоди завданої бездіяльністю органів слідства (державної влади), -
04.04.2019 року позивачка звернулась до суду із позовом до Дніпровського Управління поліції Головного Управління національної поліції у м. Києві про стягнення моральної шкоди завданої бездіяльністю органів слідства (державної влади), у якому просить суд стягнути на її користь з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу відшкодування моральної шкоди заподіяної службовими особами Дніпровського УП ГУНП в м. Києві у розмірі 200000,00 грн.
Ухвалою суду від 05.04.2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.
07.05.2019 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи у справі - ГУ Державної казначейської служби України у м. Києві зі змісту яких вбачається, що третя особа просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що оскільки вироком Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення та не доведено його неплатоспроможність, саме ОСОБА_3 має відшкодувати завдану ним шкоду. Проаналізувавши положення ст.ст. 1166, 1167, 1173, 1174, 1177, 1207 ЦК України третя особа вважає, що вимога позивача щодо стягнення шкоди в розмірі 200000,00 грн. з Державного бюджету України не підлягає задоволенню. На думку третьої особи, посилання позивача на ухвали Дніпровського районного суду м. Києва є безпідставними, оскільки стосуються виключно розгляду клопотань у кримінальному провадженні. Крім того, третя особа зазначає, що за змістом постанови КМУ від 03.08.2011 року №845, відшкодування шкоди здійснюється безпосередньо Державної казначейською службою України. Дніпровське УП ГУНП у м. Києві не перебуває на обслуговуванні в ГУ казначейства, відповідно ГУ казначейства безпідставно має статус третьої особи у даній справі.
14.05.2019 року до суду надійшов відзив відповідача Дніпровського управління ГУНП у м. Києві на позову заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач просить відмовити у задоволенні позову, виключити Дніпровське УП ГУНП у м. Києві з числа відповідачів та закрити провадження у справі посилаючись на те, що особа може вимагати відшкодування завданої їй моральної шкоди, якщо таке її право передбачено нормативно-правовими актами, що регулюють спірні правовідносини. В даному випадку спірні правовідносини це дії в межах кримінального провадження, а порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. КПК України не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди органами досудового розслідування навіть у разі визнання незаконною дії та/або бездіяльності слідчого під час кримінального провадження. Предмет позову не відповідає положенням ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якою передбачено виключний перелік випадків відшкодування шкоди завданої громадянинові. Загальні підстави відшкодування шкоди передбачені ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, а спеціальні ст. 1176 ЦК України. За відсутності підстав застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України діють правила ч. 6 ст. 1176 ЦК України і така шкода відшкодовується на загальних підставах у відповідності до ст.ст. 1173, 1174 ЦК України. При цьому, згідно із нормою ст. 1174 ЦК України обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається не на посадову особу, а на державу Україна. Підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 1174 ЦК України, є наявність шкоди, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, і відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. На думку представника управління, відсутні підстави для стягнення шкоди за відсутності належних і допустимих доказів на підтвердження причинного зв`язку між діями та наслідками. Представник вважає, що поскільки на даний час триває досудове розслідування, відсутні підстави для розгляду справи за правилами цивільного судочинства і відшкодування шкоди, оскільки не допускається незаконне втручання в здійснення повноважень слідчими під час розслідування кримінальної справи. Шкода заподіяна потерпілому від злочину відшкодовується особою винною в скоєнні злочину або в разі не встановлення осіб, то державою в передбаченому законом порядку. Шкода, заподіяна органами досудового розслідування в процесі розслідування кримінальної справи відшкодовується в разі винесення виправдувального вироку чи закриття справи з реабілітуючих підстав. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не поширюється на осіб, які подали заяву про вчинення злочину, відтак відсутні підстави відшкодування шкоди позивачу, оскільки органами досудового розслідування не була заподіяна шкода позивачу і з огляду на це, позов є безпідставним та необґрунтованим. Крім того, представник зазначає, що учасниками в цивільному процесі можуть бути лише юридичні чи фізичні особи. При цьому Дніпровське УП не може бути відповідачем у даній справі, оскільки управління не є юридичною особою, а є структурним підрозділом ГУНП у м. Києві, що підтверджується реєстром юридичних осіб, який є у відкритому доступі, отже така інформація є загальновідомою. Також представник вказує, що наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі положень ст. 255 ЦПК України, оскільки наявне рішення суду, яке набрало законної сили між тими сторонами, з тих самих підстав і про той самий предмет. Так, ОСОБА_1 вже було відмовлено у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди заподіяною незаконною бездіяльністю органів досудового розслідування.
Ухвалою суду від 27.05.2019 року за клопотанням позивача замінено неналежного відповідача Дніпровське УП ГУНП у м. Києві на Головне управління Національної поліції м. Києва.
18.06.2019 року до суду надійшов відзив відповідача Головного управління Національної поліції м. Києва на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову, а також закрити провадження у справі посилаючись на те, що особа може вимагати відшкодування завданої їй моральної шкоди, якщо таке її право передбачено нормативно-правовими актами, що регулюють спірні правовідносини. В даному випадку спірні правовідносини це дії в межах кримінального провадження, а порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. КПК України не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди органами досудового розслідування навіть у разі визнання незаконною дії та/або бездіяльності слідчого під час кримінального провадження. Предмет позову не відповідає положенням ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якою передбачено виключний перелік випадків відшкодування шкоди завданої громадянинові. Загальні підстави відшкодування шкоди передбачені ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, а спеціальні ст. 1176 ЦК України. За відсутності підстав застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України діють правила ч. 6 ст. 1176 ЦК України і така шкода відшкодовується на загальних підставах у відповідності до ст.ст. 1173, 1174 ЦК України. При цьому, згідно із нормою ст. 1174 ЦК України обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається не на посадову особу, а на державу Україна. Підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 1174 ЦК України є наявність шкоди, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, і відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. На думку представника управління, відсутні підстави для стягнення шкоди за відсутності належних і допустимих доказів на підтвердження причинного зв`язку між діями та наслідками. Представник вважає, що поскільки на даний час триває досудове розслідування, відсутні підстави для розгляду справи за правилами цивільного судочинства і відшкодування шкоди, оскільки не допускається незаконне втручання в здійснення повноважень слідчими під час розслідування кримінальної справи. Шкода заподіяна потерпілому від злочину відшкодовується особою винною в скоєнні злочину або в разі не встановлення осіб, то державою в передбаченому законом порядку. Шкода, заподіяна органами досудового розслідування в процесі розслідування кримінальної справи відшкодовується в разі винесення виправдувального вироку чи закриття справи з реабілітуючих підстав. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не поширюється на осіб, які подали заяву про вчинення злочину, відтак відсутні підстави відшкодування шкоди позивачу, оскільки органами досудового розслідування не була заподіяна шкода позивачу і з огляду на це, позов є безпідставним та необґрунтованим. Також представник вказує, що наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі положень ст. 255 ЦПК України, оскільки наявне рішення суду, яке набрало законної сили між тими сторонами, з тих самих підстав і про той самий предмет. Так, ОСОБА_1 вже було відмовлено у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди заподіяною незаконною бездіяльністю органів досудового розслідування.
27.06.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та додатково посилаються на те, що всупереч твердженням відповідача про не врегулювання КПК України питань відшкодування моральної шкоди, статтею 56 КУ передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. В обґрунтування своїх вимог позивач також посилається на положення ст.ст. 23, 1166, 1167, 1176, 1173, 1174 ЦК України та вказує, що позивачем оскаржувалась бездіяльність посадових осіб, і ця бездіяльність посадових осіб рішеннями судів фактично визнавалась незаконною. Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, однак посадові особи постійно вчиняють дії виключно для закриття кримінального провадження.
Ухвалою суду від 27.06.2019 року закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою суду від 25.10.2019 року залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державну казначейську службу України.
Третя особа Державна казначейська служба України своїм правом на надання пояснень з приводу поданого позову або відзиву на позовну заяву не скористалась.
Представник відповідача та представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
В судовому засіданні позивач та її представник не заперечують проти вирішення справи шляхом проведення її заочного розгляду, ураховуючи, що представник відповідача двічі поспіль в судове засідання не з`явився.
За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
В судовому засіданні позивач підтримала вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що вона стала жертвою злочину, злочинця було засуджено вироком суду, але вирок не виконується. У зв`язку із цим позивачка неодноразово зверталась в поліцію, однак її звернення не розглядались або ж це були просто відписки. Відповідне призводило до необхідності звернення до суду, і навіть визнання потерпілою у кримінальному провадженні також відбулось лише на рішенням суду. На теперішній час порушеннями слідчих займається ДБР. Суд неодноразово задовольняв скарги позивачки. Натомість поліцейські не реагували навіть на повідомлення позивача про те, що їй відоме можливе місце знаходження засудженого, який фактично зробив її калікою, однак поліцейські злочинця не шукають. При цьому, для позивачки має велике значення можливість відшукати засудженого аби виконувався вирок суду та вона отримувала кошти для лікування і проведення чергових операцій. Позивачка вказує, що втратила роботу і здоров`я, однак поліцейські на таке не зважають та шукати засудженого бажання не мають. За твердженням позивача, поліція не виконує своїх обов`язків щодо розшуку злочинця, а їй потрібні кошти на відновлення здоров`я. Позивачка зазначає, що стала інвалідом 2-ї групи, яка встановлена вже довічно, кістка не зростається, і в такому стані вона вимушена на милицях постійно відвідувати поліцію, співробітники якої на неї не реагують, ставляться негативно, навіть не помічають. Після кожного відвідування поліції у позивача настає нервовий стрес, починається плач і вночі заснути не можливо. Але не зважаючи на біль позивачка вимушена постійно відвідувати управління поліції щоб хоч якось стимулювати працівників до роботи. Кримінальне провадження щодо невиконання вироку суду на теперішній час вже передано до Дарницького УП , оскільки склалось таке враження, що Дніпровське УП якимось чином можливо покриває злочинця. Дніпровське УП безпідставно тричі закривало кримінальне провадження, що змушувало позивача звертатись до прокуратури та суду зі скаргами на постанови про закриття кримінального провадження, які скасовувались. Позивачка зазначає, що безліч разів була вимушена звертатись до управління поліції, а працівники навіть не виконували ухвали суду, що на думку позивача, є тотальною зневагою та бездіяльністю, яка завдає їй моральної шкоди і цього не має бути у правовій державі.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково поясни суду, що в результаті ДТП позивачка стала інвалідом 2-ї групи, однак вирок не виконується у зв`язку із чим відкрито кримінальне провадження. Це кримінальне провадження безпідставно закривалось тричі і неодноразово суд підтверджував наявність бездіяльності поліції. Крім того, клопотання позивача не розглядались, хоча працівникам поліції було достеменно відомо, що людина є інвалідом 2-ї групи і вимушена пересуватись та ходити до них на милицях, тобто поліцейські свідомо так себе вели. За чотири роки, що триває розслідування не вручено навіть підозру за невиконання вироку суду. Представник вважає, що позивачу дійсно завдано шкоду, та є як мінімум не справедливим, що позивачка стала інвалідом, а працівники поліції не хочуть діяти аби віднайти злочинця. На думку представника, все це є бездіяльністю, яка підтверджена документами. За весь час не вчинено жодної слідчої дії, лише повідомлення про те, що складу злочину немає, і лише завдяки суду скасовувались безпідставні рішення поліцейських. У цьому процесі відповідач поводить себе таким чином, що навіть не надав суду докази на підтвердження того, що ухвали суду ним були виконані, що на думку представника, є неповагою до громадян і суду. У засудженої за чинення ДТП особи навіть не вилучено права. Позивачка назавжди втратила можливість вести нормальний спосіб життя і знаючи про це, поліцейські чотири роки не вчиняють жодної слідчої дії, але такого не повинно бути в правовій державі, тому, на думку представника, позивачка заслуговує на співмірне відшкодування їй завданої моральної шкоди.
Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 01.10.2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, призначено йому покарання у вигляді 3 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду в розмірі 125771,09 грн. та моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. (а.с. 15-24).
Згідно довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 25.05.2017 року, позивачу встановлено 2 групу інвалідності з ураженням опорно-рухового апарату (а.с. 14).
За змістом наявної у справі копії пенсійного посвідчення, позивача отримує пенсію по інвалідності 2-ї групи (а.с. 13).
Листом від 30.03.2016 року Дніпровське УП ГУНП в м. Києві повідомило позивача про те, що за її заявою проведено перевірку і ознак вчинення кримінального правопорушення не виявлено. При цьому було встановлено, що ОСОБА_6 в кв. АДРЕСА_1 не проживає. Підстав для внесення відомостей по заяві позивача до ЄРДР немає (а.с. 25).
Листом від 27.05.2016 року Дніпровське УП ГУНП в м. Києві повідомило позивача, що її заява, яка надійшла з ГУ НП у м. Києві розглянута та встановлено, що аналогічний матеріал по якому проводилась перевірка стосовно місцезнаходження ОСОБА_2 вже був розглянутий та по ньому було прийняте рішення згідно діючого законодавства (а.с. 26).
Листом від 27.09.2016 року Дніпровське УП ГУНП в м. Києві повідомило позивача, що її заява по факту неправомірних дій з боку ОСОБА_2 розглянута, за результатами перевірки ознак вчинення кримінального правопорушення не виявлено, тому підстав для внесення відомостей по заяві позивача до ЄРДР немає (а.с. 27).
Із матеріалів справи вбачається, що відповідна постанова про закриття кримінального провадження від 18.06.2016 року була прийнята слідчим Дніпровського УП ГУНП в м. Києві (а.с. 36-38).
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29.11.2016 року було задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого ГУ НП у м. Києві щодо не внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення та зобов`язано внести відомості за заявою ОСОБА_1 від 24.10.2016 року щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України (а.с. 29).
Своїм листом від 20.11.2017 року Дніпровське УП ГУНП у м. Києві повідомило позивача про те, що 14.08.2017 року було надано доручення про проведення слідчих (розшукових) дій, яке виконане частково (а.с. 51).
Також, своїм листом від 20.11.2017 року Дніпровське УП ГУНП у м. Києві повідомило позивача про те, що її клопотання задоволено та 23.10.2017 року слідчим у кримінальному провадженні надано повторне доручення про проведення слідчих (розшукових) дій (а.с. 49).
Листом від 19.02.2018 року начальник Дніпровського УП ГУНП у м. Києві повідомив позивача, що за її скаргою від 14.02.2018 року проведено перевірку. У листі роз`яснено, що рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора можуть бути оскаржені відповідно до ст.ст. 303-304 КПК України (а.с. 58).
Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 04.04.2018 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Дніпровського УП ГУНП у м. Києві щодо не внесення відомостей у ЄРДР та зобов`язано управління вчинити дію, передбачену ст. 214 КПК України (а.с. 60-61).
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка неодноразово зверталась до Дніпровського УП ГУНП України в м. Києві з вимогою внести відомості до ЄРДР за ст. 367 КК України стосовно співробітників управління, однак на всі звернення отримала відмову (а.с. 77-79).
При цьому, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22.03.2019 року скаргу ОСОБА_1 було задоволено та зобов`язано слідчого ДБР внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 19.02.2019 року та повідомити про це заявника шляхом надання витягу з ЄРДР (а.с. 82).
Листом від 19.04.2019 року Дніпровське УП ГУНП України в м. Києві повідомило позивача про те, що її заява від 06.04.2019 року розглянута та встановлено, що відомості, які б вказували на вчинення кримінального правопорушення відсутні, підстав для внесення інформації в ЄРДР немає (а.с. 136).
Однак, ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 17.04.2019 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність керівника Дніпровського УП ГУНП України в м. Києві щодо не внесення даних до ЄРДР задоволено, зобов`язано слідчих внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 04.04.2019 року (а.с. 137).
Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Згідно з пунктами 1, 5 статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.
Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Частинами першою та другою статті 12 цього Закону передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.
Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41, у разі закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину слідчий зобов`язаний роз`яснити громадянинові порядок поновлення його порушених прав і відшкодування іншої шкоди.
Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №750/6330/17, неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про порушення державою головного обов`язку перед людиною - утвердження та забезпечення її прав.
З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається, що у відношенні позивача було допущено протиправні дії та бездіяльність, які виявилась у систематичному невнесенні відомостей до ЄРДР за заявами позивача, і така бездіяльність фактично визнавалась рішеннями суду такою, що не відповідає вимогам законодавства.
Мало місце триразове безпідставне закриття кримінального провадження, у зв`язку із чим відповідні постанови скасовувались прокурором та за рішенням суду.
Крім того, матеріалами справи підтверджується протиправна бездіяльність органу влади стосовно не визнання позивача потерпілою у кримінальному провадженні, що в повній мірі підтверджується наявними в матеріалах справи рішеннями судів.
Також наявними в матеріалах справи ухвалами слідчих суддів підтверджується бездіяльність стосовно систематичного не розгляду клопотань позивача.
Отже, суд дійшов висновку, що в даному випадку стосовно позивача допущено протиправні дії та бездіяльність, які мали характер систематичних, повторюваних та тривалих за часом.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Отже, неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.
Відповідно до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 3. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції.
У даному випадку, суд приходить до висновку, що позивачем належно обґрунтовано факт заподіяння йому моральної шкоди протиправними діями та бездіяльністю, причинно-наслідковий зв`язок та негативні наслідки такої шкоди, що створило психічне напруження від дій та бездіяльності, спричинило розчарування в діяльності правоохоронних органів.
Наведені позивачем обставини, за оцінкою суду, дійсно спричинили їй душевні страждання, переживання, стрес, відчуття невизначеності та розчарування, тобто заподіяли їй моральну шкоду, оскільки протиправні рішення та бездіяльність мали негативний вплив і негативні емоції позивача безумовно досягли рівня страждання та приниження, які мають причинно-наслідковий зв`язок з такими діями та бездіяльністю.
Визначаючи вказаний розмір моральної шкоди, суд ураховує інтенсивність, тривалість, повторюваність протиправних дій та бездіяльності, враховує стан здоров`я позивача, яка є інвалідом 2-ї групи, пересувається виключно на милицях, а також той факт, що тривала боротьба на захист своїх прав дійсно виснажує, тим більше людину із фізичними вадами стану здоров`я, та безумовно викликає психічне напруження та розчарування, відчуття несправедливості та неможливості отримання належного захисту від держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 76-82, 89, 258, 259, 263-265, 268, 280, 281, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 3, 19, 56 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 1174, 1176 ЦК України, Конвенцією про захист прав і основоположних свобод, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві, Державна казначейська служба України, про стягнення моральної шкоди завданої бездіяльністю органів слідства (державної влади) - задовольнити частково.
В іншій частині позову - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 27.01.2020 року.
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );
Суддя -