РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/10330/18

Провадження № 22-ц/4815/947/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,

секретар судового засідання - Пиляй І. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарг и ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2020 року у складі судді Тимощука О. Я., ухвалене в м. Рівне о 10 годині 14 хвилин, повний текст рішення складено 25 червня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до усного договору позики від 07 червня 2014 року ОСОБА_2 отримав від нього в позику 21 000 доларів США та 2 000 євро. Грошові кошти, відповідач зобов`язався повернути до 07 червня 2015 року, а у разі несвоєчасного повернення - з відсотками в 100 доларів США у місяць, але не пізніше 07 червня 2016 року, про що свідчить розписка. На час звернення до суду відповідач грошові кошти не повернув, термін повернення позики минув. Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою корить 21 000 доларів США та 2000 євро.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2020 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 176 000 гривень та 2000 євро. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 917 гривень 61 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 в прибуток держави витрати по сплаті судового збору в сумі 443 гривні 75 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 в прибуток держави витрати по сплаті судового збору в сумі 3 735 гривень 53 коп..

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком позичальника повернути борг у строк та на умовах, передбачених договором, та обґрунтовано тими обставинами справи, які вказують, що такий обов`язок відповідачем як позичальником дотриманий не був

Не погодившись із рішенням суду обидва учасники справи оскаржили його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та пояснює, що на протязі 2011-2013 років дійсно позичав кошти у ОСОБА_1 .. Додає, що при зверненні до суду позивач надав підроблену розписку, стосовно якої в матеріалах справи є експертне залічення. Зазначає, що у червні-липні 2019 року з метою виконання своїх боргових зобов`язань ним було написано розписку позивачу, в якій зазначено, що позика була взята у заявленій сумі, з якої 38 000,00 грн. позивачу були повернуті, а решту він зобов`язався повертати по мірі виплати заборгованості по пенсії, що він і здійснював. Стверджує, що на даний час його борг перед позивачем погашено в сумі 43 000,00 гривень, і ця обставина місцевим судом не оцінена належним чином. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким зменшити суму його заборгованості перед позивачем на 43 000,00 гривень, а також звільнити від сплати судового збору як інваліда ІІ групи, учасника ліквідації аварії на ЧАЕС.

У поданому на апеляційну скаргу ОСОБА_2 відзиві ОСОБА_1 заперечує викладені у ній пояснення про повернення відповідачем частини позики в сумі 43 000,00 грн. та вказує, що кошти взагалі не були йому повернуті. Просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2 ..

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог вважає законним та обґрунтованим, а в частині відмови у стягненні всієї суми позики у доларах США - таким, що не відповідає обставинам справи та вимогам закону, а також порушує його права. Пояснює, що за усним договором позики відповідач ОСОБА_2 позичив у нього грошові кошти в сумі 21 000 доларів США та 2 000 євро, які зобов`язався повернути до 07.06.2015 року, у разі несвоєчасного повернення - з відсотками по 100 доларів на місяць, але не пізніше 07.06.2016 року. Додає, що у зв`язку з неповернення боргу в строк, відповідач надав додатково рукописну розписку про те, що на 07.06.2015 року його борг становить 22 000 доларів США + 2 000 євро, і ця розписка не визнана недійсною, не спростована ні стороною, ні судом. Звертає увагу суду на те, що відповідач давав суперечливі пояснення по справі, а саме: спочатку заперечив факт отримання позики, потім (при допиті його в якості свідка) підтвердив позику в сумі 176000,00 грн + 2000 євро. Покликається на те висновок Великої Палати Верховного Суду , викладений 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц, де суд вказав, що у разі позики коштів у іноземній валюті, позичальник зобов`язаний повернути таку ж суму коштів у іноземній валюті, яку отримав у позику, та стверджує, що за таких обставин стягнення боргу в гривнях України є незаконним та несправедливим. З наведених міркувань просить змінити рішення суду першої інстанції та стягнути на його користь із відповідача заборгованість в сумі 21 000,00 доларів США та 2000,00 євро.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційних скарг стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до усного договору позики від 07 червня 2014 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у позику грошові кошти в сумі 176 000 гривень, що на той час було еквівалентно 21 000 доларів США та 2 000 євро, які відповідач зобов`язався повернути до 07 червня 2015 року.Факт позики 176 000 гривень та 2 000 євро відповідач визнав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Спірні відносини між сторонами виникли у зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за договором позики в обумовлений угодою строк у добровільному порядку та, як наслідок, утворення заборгованості.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив суд стягнути на свою користь з відповідача заборговані тим кошти в сумі 21 000 доларів США та 2000 євро.

Заперечуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 вказав, що позика мала місце не в доларах США, а в гривнях, та в євро, і її частина була повернута позивачу.

Відповідно до ч. 1, п.3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями свідків.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини (ч. 1 ст. 90 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 92 ЦПК України, сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, обидва учасники були допитані судом в якості свідків.

Допитаний як свідок ОСОБА_1 підтвердив факт передачі ОСОБА_2 коштів 07 червня 2014 року в сумі, зазначеній у позові та розписці, виданій ОСОБА_2

ОСОБА_2 у своїх показаннях свідка підтвердив отримання коштів від ОСОБА_1 в розмірі 176 000 грн. та 2 000 євро та наголосив, що 176 000 грн. станом на 2014 рік за курсом долара США до гривні України дорівнювало 21 000 доларів США, однак він кошти отримував в національній валюті. На підтвердження надано позивачу рукописний розрахунок заборгованості станом на 07 червня 2015 рік на загальну суму 21 000 доларів США та 2 000 євро, при цьому, кошти отримані відповідачем у позивача в розмірі 176 000 грн. замість 21 000 доларів США, що додатково відображено у розписці від 23.06.2019 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно з статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язані встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

За приписами ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач порушив умови взятого на себе зобов`язання та не повернув кошти у строк, визначений сторонами.

Виходячи з того, що законом чітко передбачено обов`язок позичальника у разі отримання у позику іноземної валюти повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, та зважаючи на відсутність доказів того, що позика була вчинена не у гривнях, а в доларах США, апеляційний суд приходить до переконання про обґрунтованість висновку місцевого суду про стягнення боргу в гривнях України в сумі 176 000,00 грн, а також 2 000 євро. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в цій частині спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, в тому числі, і показаннями сторін, що були допитані в якості свідків.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).

Покликання апеляційної скарги ОСОБА_1 на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц щодо валюти стягнення боргу, взятого в іноземній валюті, судом відхиляються з тих міркувань, що він був взятий до уваги місцевим судом при оцінці обставин справи.

Викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_2 твердження про те, що частина коштів, взятих у борг, в сумі 38 000,00 грн, була повернута ним ОСОБА_1 , не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи належними та достовірними доказами.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2020 року залишити без зміни.

Відновити дію рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 вересня 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Гордійчук С. О.