КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА

Справа № 488/1972/19
Провадження № 2/488/260/20
РІШЕННЯ

Іменем України

20.01.2020 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючої по справі судді Чернявської Я.А.,

при секретарі судового засідання Кулаві А.І., Івановій Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника позивача Головатюк ОСОБА_2 .,

за участю представників відповідача Алексахіна О.І., Андрєєвої О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Миколаївське спеціалізоване управління - 139» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

08 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Миколаївське спеціалізоване управління - 139», в якому просив стягнути з останнього заборгованість по заробітній платі у сумі 28 761 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 83 200 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що з 08 квітня 2002 року по 28 лютого 2017 року, він працював на Приватному акціонерному товаристві «Миколаївське спеціалізоване управління - 139» на посаді машиніста гусеничного крану, що підтверджується записами в трудовій книжці та наказами про прийняття та звільнення з роботи: наказ про прийняття на роботу № 52 від 05.04.2002 року та наказ про звільнення з роботи № 5-к від 28.02.2017 року.

Зазначає, що при звільненні 28 лютого 2017 року з ним не було проведено повний розрахунок, а саме заробітну плату за лютий 2017 року він отримав в бухгалтерії підприємства лише 09 березня 2017 року у сумі 2 576 грн., до якої входить заробітна плата за цей місяць у сумі 1959 грн. та відпускні у сумі 617 грн.

Вважає, що йому фактично не доплатили при звільненні за лютий 2017 року 1241 грн., оскільки повинні були виплатити 3817 грн. (розмір мінімальної заробітної плати 3200 грн. + 617 грн. відпускних).

Крім того зазначає, що з ним взагалі не було проведено розрахунок та не виплачена заробітна плата за травень грудень 2016 року у сумі 26 880 грн. (сума середньої заробітної плати 160 грн. * 168 робочих днів).

На підставі положень ст. 117 КЗпП України також просить суд стягнути з відповідача компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за лютий 2017 року у сумі 640 грн. (сума середньої заробітної плати 160 грн. * 4 робочі дні) та за травень грудень 2016 року у сумі 83 200 грн. за період з 01.03.2017 року ро 07.05.2019 року (сума середньої заробітної плати 160 грн. * 520 робочих днів).

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 травня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін та призначено засідання на 18.06.2019 року.

05 червня 2019 року на адресу Корабельного районного суду м. Миколаєва від відповідача надійшов письмовий відзив за підписом голови правління ПАТ «Миколаївське спеціалізоване управління - 139» Кухмай М.І., в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність. Зокрема зазначає, що дійсно позивача було звільнено з підприємства 28.02.2017 року та 09.03.2017 року з ним було проведено остаточний розрахунок у сумі 2 576 грн., до якої входить заробітна плата за цей місяць у сумі 1959 грн. та відпускні у сумі 617 грн., оскільки в період з 01 по 28 лютого 2017 року позивач працював неповний робочий день (менше восьми робочих годин в день) та відпрацював за 20 робочих днів 129 робочих годин в (замість місячної норми, яка в лютому 2017 року складає 160 робочих годин за 20 робочих днів) і що він отримав всю зарплату, яка відповідає його фактичній роботі та вимогам закону.

Крім того зазначає, що у період з травня по грудень 2016 року позивач не працював та не виходив на роботу, а тому за цей період йому заробітна плата не нараховувалася.

Також зазначив, що позивач раніше вже звертався до Корабельного районного суду м. Миколаєва (справа № 488/2682/17) з позовною заявою від 27.06.2017 року про стягнення компенсації за невикористані відпустки, та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, де наполягав на тому, що він був звільнений 28.02.2017 року з ПрАТ «Миколаївське спеціалізоване управління № 139» та що нібито відповідач не здійснив остаточний розрахунок з ним при звільненні. Він заявив вимоги (з урахуванням їх збільшення заявою від 04.04.2018 року) стягнути з Відповідача нібито несплачені кошти, що йому належать при звільненні в сумі 7142, 00грн. та середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку, згідно ст.117 КЗпП в сумі 33 488 грн. та 1000 грн. моральної шкоди. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.12.2018 року у справі № 488/2682/17 в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Постановою Миколаївського апеляційного суду у справі № 488/2682/17 за апеляційною скаргою позивача від 27.02.2019 року, апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.12.2018 року - без змін. Ці рішення вступили в законну силу.

Посилаючись на зазначене, відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху на підставі положень ч. 11 ст. 187 ЦПК України та запропоновано усунути недоліки протягом п`яти днів з дня отримання ухвали, зокрема сплатити судовий збір за позовною вимогою щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 83 200 грн.

27 червня 2019 року позивач усунув зазначені недоліки та надав через канцелярію Корабельного районного суду м. Миколаєва докази сплати судового збору.

01 серпня 2019 року на адресу Корабельного районного суду м. Миколаєва від голови правління ПАТ «Миколаївське спеціалізоване управління - 139» Кухмай М.І. надійшла заява про застосування строків позовної давності до вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 83 200 грн. на підставі положень ст. ст. 233, 234 КЗпП України.

12 серпня 2019 року на адресу Корабельного районного суду м. Миколаєва від позивача ОСОБА_1 надійшла заява, в якій останній просив суд про поновлення пропущених строків для звернення до суду із позовними вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи її тим що він неодноразово звертався до керівника підприємства Приватного акціонерного товариства «Миколаївське спеціалізоване управління- 139» Кухмая М.І., щодо повного розрахунку, але керівник відповідав, що немає коштів та обіцяв, що розрахується як появляться кошти. Ним було подано письмове звернення до ПрАТ «МСУ-139» від 22 травня 2017 року щодо повного розрахунку та надання необхідних документів, з метою подання позовної заяви до суду, що підтверджується квитанцією Укрпошти від 23.05.2017 року. Вдруге, ним було подано письмове звернення до ПрАТ «МСУ-139» від 01 грудня 2017 року щодо проведення повного розрахунку та надання документів про заробітну плату, включаючи табелі обліку робочого часу, що підтверджується квитанцією Укрпошти від 01.12.2017 року. Однак відповідач проігнорував письмові запити, відповіді та копії документів не надав.

Вважає, що відповідач створив істотні перешкоди та труднощі для позивача щодо своєчасного звернення до суду з позовною заявою, оскільки не маючи документів про його роботу та заробітну плату, розрахункового листа при звільненні з роботи, він не зміг своєчасно звернутися до суду про стягнення заборгованості заробітної плати та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позовні вимого підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та з урахуванням письмових пояснень та доказів, що містяться у матеріалах справи.

Представники відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволені позовних вимог, застосувавши строки позовної давності до вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в іншій частині позовних вимог відмовити за їх безпідставністю.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи позивача та його представника, заперечення представників відповідача, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази повинні бути належні, допустимі та достовірні.

Згідно із ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 КЗпП України).

Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Положеннями ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на Приватному акціонерному товаристві «Миколаївське спеціалізоване управління - 139» на посаді машиніста гусеничного крану з 08 квітня 2002 року по 28 лютого 2017 року, що підтверджується записами в трудовій книжці та наказами про прийняття та звільнення з роботи: наказ про прийняття на роботу № 52 від 05.04.2002 року та наказ про звільнення з роботи № 5-к від 28.02.2017 року.

Відповідно до положень ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.

Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України «Про оплату праці» та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. При обчисленні розміру заробітної плати працівника для забезпечення її мінімального розміру не враховуються доплати за роботу в несприятливих умовах праці та підвищеного ризику для здоров`я, за роботу в нічний та надурочний час, роз`їзний характер робіт, премії до святкових і ювілейних дат. Якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати. Якщо розмір заробітної плати у зв`язку з періодичністю виплати її складових є нижчим за розмір мінімальної заробітної плати, проводиться доплата до рівня мінімальної заробітної плати. У разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці. Мінімальна заробітна плата у погодинному розмірі застосовується на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та у фізичних осіб, які використовують найману працю, у разі застосування погодинної оплати праці (стаття 3-1 Закону України «Про оплату праці»).

Як вбачається з матеріалів справи, при звільненні 28 лютого 2017 року з позивачем не було проведено повний розрахунок, а саме заробітну плату за лютий 2017 року він отримав в бухгалтерії підприємства лише 09 березня 2017 року у сумі 2 576 грн., до якої входить заробітна плата за цей місяць у сумі 1959 грн. та відпускні у сумі 617 грн. Зазначене підтверджується копією відомості на виплату грошей № 2 за лютий 2017 року, яка мститься у матеріалах справи та підтверджено представниками відповідача у судовому засіданні.

З огляду на те, що мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією та є обов`язковою і для відповідача, за розрахунком суду позивачу при звільненні не була виплачена заробітна плата за лютий 2017 року у розмірі 617 грн. = 3 200 грн. (розмір мінімальної заробітної плати установленої на спірний період) - 2 583 грн. (фактично виплачено позивачу за лютий 2017 року при звільненні).

Що стосується позовних вимог позивача щодо стягнення заробітної плати за травень грудень 2016 року у сумі 26 880 грн. суд виходить з того, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що позивач ОСОБА_1 у цей період не виходив на роботу, зокрема не надано суду табелі обліку робочого часу за цей період. З огляду на зазначене, дані твердження відповідача не є підставою невиплати заробітної плати позивачу за спірний період.

Однак суд не погоджується з розрахунком суми заробітної плати за травень грудень 2016 року, наданої позивачем ОСОБА_1 та вважає, що стягненню з відповідача підлягає сума у розмірі 11 750 грн. (1450 грн. розмір мінімальної заробітної плати * 7 місяців 2016 року /травень-листопад/ + 1 600 грн. / розмір мінімальної заробітної плати у грудні 2016 року/).

Для розрахунку заборгованості по виплаті заробітної плати позивачу за травень грудень 2016 року та лютий 2017 року суд виходив із розміру мінімальної заробітної плати, оскільки в матеріалах справи відсутні табелі обліку робочого часу за цей період, а надані відповідачем розрахункові відомості не є належними та допустимими доказами на підтвердження того, що позивачем у цей період не була виконана у повному обсязі місячна (годинна) норма праці та факту невиходу на роботу, і це є підставою для виплати мінімальної заробітної плати в пропорційно до виконаної норми праці.

Що стосується позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за лютий 2017 року у сумі 640 грн. та за травень грудень 2016 року у сумі 83 200 грн., суд виходить із такого.

За змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати (п. 57 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року справа № 910/4518/16).

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Встановлені наведеними статтями КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06.04.2016 року у справі № 6-409цс16).

Позивач ОСОБА_1 був звільнений з роботи 28 лютого 2017 року на підставі його заяви від 28 лютого 2017 року та розрахунок з ним проведено 09 березня 2017 року.

Отже, позивач повинен був звернутися до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого ст. 117 КЗпП України в тримісячний строк, тобто не пізніше 10 червня 2017 року.

Суд вважає за неможливе поновити позивачу ОСОБА_1 порушений строк, оскільки ті мотиви, які наведені в його заяві про поновлення пропущеного строку від 12 серпня 2019 року, зокрема ненадання відповідачем документів для підготовки позовної заяви, не позбавляли його можливості звернутися із відповідною позовною заявою до суду у передбачені законодавством строки та при розгляді його позовних вимог із клопотанням про витребування судом відповідних доказів.

За такого позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за лютий 2017 року у сумі 640 грн. та за травень грудень 2016 року у сумі 83 200 грн. не підлягають задоволенню, як такі що подані із порушенням строків, які передбачені статтею 233 КЗпП України.

Оскільки в задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом відмовлено, судовий збір покладається на позивача на підставі положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 274-275, 279, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Миколаївське спеціалізоване управління - 139» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Миколаївське спеціалізоване управління - 139» на користь ОСОБА_1 11 750 грн. заборгованості по заробітній платі за травень - грудень 2016 року та 617 грн. заборгованості по заробітній платі за лютий 2017 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення, беспосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до п.15.5 ч. 1 Розділу ХІII Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Сторони по справі:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ідентифікаційний код НОМЕР_1 ;

Відповідач - Приватне акціонерне товариство "Миколаївське спеціалізоване управління - 139" (54050, м. Миколаїв, вул. Ольшанців, 74-А), .

Повний текст рішення складений 06.02.2020 року

Суддя Я.А. Чернявська