ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 лютого 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/3510/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Маслюк Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/80/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Іванової Г.П.,

секретарі: Кривопиша Я.О., Герасименко Ю.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25 вересня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 ,

дата та місце складання повного тексту рішення: 04 жовтня 2019 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 та, остаточно уточнивши свої позовні вимоги в квітні 2019 року, просило ухвалити рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки №30007Z25 від 02 лютого 2007 року, укладеного між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу за реєстровим №136 Сенюк А.В., а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Договору дарування квартири, для задоволення вимог АТ «УкрСиббанк», що виникли на підставі Договору про надання споживчого кредиту №0 від 02 лютого 2007 року в розмірі 7680,27 доларів США - заборгованість по кредиту та процентах, 4091,75 грн - пеня; встановити спосіб реалізації нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Договору дарування квартири, шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки, у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну, визначену на підставі оцінки майна здійсненою суб`єктом оціночної діяльності, проведеною відповідно до законодавства; ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судові витрати, які складаються з суми сплаченого судового збору за подачу позову - 2057 грн 71 коп., витрати за проведення оцінки - 600 грн, судовий збір за подачу апеляційної скарги - 2263 грн 48 коп. та касаційної скарги - 2469 грн 25 коп.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 02 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 38000 доларів США зі строком повернення кредиту не пізніше 01 лютого 2018 року. Для забезпечення умов кредитного договору між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки від 02 лютого 2007 року №30007Z25, за умовами якого в іпотеку банку було передано належну відповідачці квартиру АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що позичальник не виконував зобов`язання за кредитним договором, рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 липня 2016 року у справі №750/3202/15-ц за позовом банку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як поручителя, було стягнуто солідарно заборгованість за даним кредитним договором у розмірі 8696,60 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі 4091 грн 75 коп., яка утворилась станом на 20 березня 2015 року. У зв`язку з частковим погашенням заборгованості по рішенню суду, станом на 29 березня 2019 року заборгованість за кредитом становить 7517,41 доларів США, за процентами - 162,86 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - 4091 грн 75 коп., в межах яких банк просить звернути стягнення на належну ОСОБА_2 квартиру.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 липня 2016 року у задоволенні позову АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 28 липня 2017 року рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 20 липня 2016 року змінено в частині мотивів відмови в задоволенні позову. В іншій частині вказане рішення залишилося без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 лютого 2019 року рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 20 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 14 вересня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25 вересня 2019 року задоволено частково позов АТ «УкрСиббанк», в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №0, укладеного 02 лютого 2007 року з АКІБ «УкрСиббанк» в сумі 7137 доларів США 91 цент (заборгованість за кредитом), звернуто стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки №30007Z25 від 02 лютого 2007 року - квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною, що визначається при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що сума заборгованості з усіма складовими частинами станом на 20 березня 2015 року встановлена рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 липня 2016 року у справі №750/3202/15-ц та не доказуються при розгляді даної справи, а лише підлягає врахуванню розмір погашених коштів на виконання рішення суду, оскільки заборгованість не погашена. Виходячи з розрахунку заборгованості на час розгляду справи, заборгованість становить 7137,91 доларів США по тілу кредиту а пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 4091 грн 75 коп., вже сплачена боржниками, про що свідчить інформація Центрального та Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції. Враховуючи, що станом на 04 вересня 2019 року наявна заборгованість за кредитним договором №0 від 02 лютого 2007 року 7137,91 доларів США, зобов`язання за кредитним договором були забезпечені іпотекою, а тому в рахунок саме цієї суми заборгованості належить звернути стягнення на предмет іпотеки.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на його протиправність, просить скасувати частину рішення суду першої інстанції, якою задоволено вимоги банку та ухвалити в цій частині нове рішення про повну відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував, що пунктом 9.1 Договору про надання споживчого кредиту №0 від 02 лютого 2007 року визначено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, відшкодування заборгованості перед банком за цим договором проводиться шляхом стягнення з поручителя/гаранта (у разі наявності), чи шляхом звернення стягнення на заставлене майно, що є забезпеченням за даним договором та/або активи (кошти і майно) позичальника на вибір банку. Тобто, встановлено альтернативний порядок відшкодування заборгованості, а оскільки рішенням суду по справі №750/3202/15 з позичальника та поручителя на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнута заборгованість за договором, то позивач реалізував своє право вибору, обравши спосіб захисту, який полягає у стягненні заборгованості.

ОСОБА_1 посилається на постанову Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц де зазначено, що у разі, якщо справжній зміст відповідної умови договору неможливо визначити за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч.ч.3-4 ст.213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem, слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Оскільки саме банк складав договір, зокрема включив умову, що встановлена п.9.1 договору, тому вона повинна тлумачитися проти банку.

Особа, яка подає апеляційну скаргу, не погоджується з застосуванням судом правового висновку Верховного Суду від 18 вересня 2018 року по справі №921/107/15-г/16, оскільки фактичні обставини тієї справи не збігаються з фактичними обставинами даної справи.

Не погоджується ОСОБА_1 і з наданими позивачем доказами, вважає розрахунки, надані банком, які підтверджують заборгованість, є неналежними та недопустимими, оскільки вони подані в оригіналі (не містять даних, що це копії), що складені й підписані представниками, які не мають на це повноважень, які передбачені змістом довіреностей.

ОСОБА_1 зазначає, що посилання суду на рішення по справі №750/3202/15, як на підставу для звільнення від доказування є неправильним, оскільки в тій справі суд навпаки послався на наявність рішення суду у даній справі №751/3510/15-ц, яким встановлено розмір заборгованості позичальника та факт укладання сторонами кредитного договору, проте рішення по даній справі скасовані Верховним Судом, а справа розглядається спочатку, тобто наявність заборгованості позичальника перед банком та її розмір залишається не встановленим.

На думку особи, яка подає апеляційну скаргу, суд належним чином не дослідив та не встановив наявність чи відсутність права банку нараховувати проценти на тіло кредиту після скорочення строку кредитування, а також право банку починаючи з 22 вересня 2009 року застосовувати процентну ставку 24,6 річних (яка не узгоджена сторонами), який різниться від розміру процентної ставки, що визначений в п.1.3.1 Договору - 12,3% річних. Вважає, що банк має право нараховувати передбачені договором проценти та пеню або впродовж строку дії кредитного договору або після спливу дати зазначеної в вимозі про дострокове припинення тіла кредиту, після настання такого строку нарахування відсотків та пені є безпідставним. Отже, пред`явивши 15 жовтня 2014 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені на 32 день з дня отримання такої вимоги, банк змінив строк дії кредитного договору, а тому розрахунок заборгованості є неправильним.

У визначений судом строк відзив на апеляційну скаргу від сторони позивача до апеляційного суду не надійшов. Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судами було встановлено, що 02 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання кредиту №, за умовами якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у формі поновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті, в сумі ліміту 38000 дол. США, що еквівалентно 191900,00 грн, а позичальник зобов`язався прийняти та належним чином використовувати і повернути банку кредит, сплатити проценти, комісії (пункт 1.1 кредитного договору).

Згідно пп.1.2.1 п.1.2 даного договору повернення кредиту погоджено здійснювати згідно з графіком, але в будь-якому випадку не пізніше 01 лютого 2018 року.

Згідно пп.1.3.1 та 1.3.3 п.1.3 кредитного договору за користуванням кредитом протягом 30 календарних днів процентна ставка встановлюється у розмірі 12,3% річних, понад цей термін - 18,45 % річних (а.с.6-13 т.1).

Для забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір від 02 лютого 2007 року №30007Z25, згідно з умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,2 кв.м. (а.с.14-18 т.2).

За умовами договору іпотеки у разі невиконання позичальником зобов`язання за договором, зазначеним в пункті 1.3. цього договору (щодо використання кредиту за цільовим призначенням, сплати процентів за користування коштами та повернення кредиту) іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги у порядку, зазначеному в розділі 5 цього договору, у повному обсязі, зокрема, основну частину боргу, проценти за користування кредитом, відшкодування збитків, завданих відстрочкою (розстрочкою) виконання або простроченням виконання, неустойки, необхідні витрати на отримання предмета іпотеки та його реалізацію (пп.2.1.1 п.2.1).

Згідно п.5.4 договору іпотеки визначено, що реалізація предмета іпотеки здійснюється за рішенням суду, чи на підставі виконавчого напису нотаріуса після невиконання іпотекодавцем у 30-денний строк вимоги згідно з повідомленням, надісланим у порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Також судами встановлено, що АКІБ «УкрСиббанк» узяті на себе зобов`язання згідно з кредитним договором виконав належним чином, надав ОСОБА_1 кошти у загальній сумі 38000 дол. США, проте ОСОБА_1 умов договору не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.121-123, 124 т.2)

У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, банк направив 15 жовтня 2014 року ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом у розмірі 7517,41 дол. США та простроченими процентами за користування коштами у розмірі 714,31 дол. США; ОСОБА_4 вимогу у порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо усунення порушення кредитного договору, роз`яснено, що у випадку не усунення порушення на 31 день з дня отримання вимоги банк реалізує своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.47-48, 49-50 т.1).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 липня 2016 року у справі № 750/3202/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 28 липня 2017 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як поручителя, заборгованість за кредитним договором у розмірі 8696,60 дол. США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі 4091 грн 75 коп. (а.с.81-83, 85-87 т.3).

Також в матеріалах справи наявний звіт про незалежну оцінку квартири АДРЕСА_1 згідно якого станом на 18 квітня 2016 року квартира оцінена на 573000 грн (а.с.65-102 т.2) та звіт суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 за яким дана квартира оцінено в 604762 грн станом на 13 липня 2016 року (а.с.111-131 т.2).

Матеріали справи містять інформацію Центрального ВДВС Чернігівського міського управління юстиції від 10 квітня 2019 року, згідно якої вбачається, що станом на 19 лютого 2019 року заборгованість за виконавчим документом по справі №750/3202/15-ц стягнуто 7466 грн 32 коп., 409 грн 18 коп. виконавчого збору та 121 грн витрат виконавчого провадження (а.с.108, 124 т.3).

Станом на 08 квітня 2019 року заборгованість за договором стягнута в сумі 17119 грн 34 коп., що в еквіваленті складає 630 доларів США 58 центів, виконавчий збір стягнуто в сумі 1312 грн 75 коп., що в еквіваленті складає 48 доларів США 87 центів, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі 4091 грн 75 коп. та витрати по виконавчому провадженню в сумі 130 грн погашено в повному обсязі (а.с.110 т.3). Станом на 21 серпня 2019 року заборгованість за договором стягнута в сумі 26210 грн 24 коп., що в еквіваленті складає 630 доларів США 58 центів, виконавчий збір стягнуто в сумі 1312 грн 75 коп., що в еквіваленті складає 977 доларів США 53 центи, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі 4091 грн 75 коп. та витрати по виконавчому провадженню в сумі 130 грн погашено в повному обсязі. Залишок боргу станом на 21 серпня 2019 року складає 7719 доларів США 07 центів, залишок виконавчого збору - 786 доларів США 13 центів (а.с.167 т.3).

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку»).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.2 ст.36 України «Про іпотеку»).

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Умовами договору іпотеки, укладеним між позивачем та відповідачем, а саме п.5.1 визначено, що іпотекодержатель має право задоволення своїх вимог за цим договором та за кредитним договором, що зазначений в п.1.3 цього договору, яке виникає у Іпотекодержателя у випадку невиконання (або часткового невиконання) позичальником своїх зобов`язань перед іпотекодержателем за кредитним договором та/або іпотекодавцем - в інших випадках, передбачених цим договором, в тому числі, при простроченні належного платежу та згідно з розділом 4 цього договору.

Пунктом 5.2 визначено, що задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом добровільної передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя та шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, сторони погодили, що задоволення вимог іпотекодержателя може бути здійснено шляхом добровільної передачі майна, або шляхом судового способу захисту прав позивача.

Судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 28 вересня 2016 року у справі №6-1243цс16).

Процедура продажу предмета іпотеки, передбачена ст.38 даного Закону може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Згідно з ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч.2 ст.35 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, за змістом ч.1 ст.12, ч.1 ст.33 та ст.35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку». Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові.

Установивши, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, у справі №750/3202/15 задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 8696,60 дол. США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі 4091 грн 75 коп., проте позичальником не виконано рішення суду та враховуючи, що умовами договору іпотеки передбачено задоволення вимог банку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, в якій представник банку просив стягнути 7517,41 доларів США, розмір якої встановлено вищезазначеним рішенням суду від 27 липня 2016 року, з урахуванням часткового погашення боргу за рішенням суду згідно довідки про залишок заборгованості за кредитом (а.с.163 т.3), суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про звернення стягнення на спірну квартиру в межах 7137,91 доларів США.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд першої інстанції не врахував, що п.9.1 Договору про надання споживчого кредиту №0 від 02 лютого 2007 року встановлено альтернативний порядок відшкодування заборгованості, а оскільки рішенням суду по справі №750/3202/15 з позичальника та поручителя на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнута заборгованість за договором, то позивач реалізував своє право вибору, обравши спосіб захисту, який полягає у стягненні заборгованості з поручителя, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки це питання вже було предметом розгляду в даній справі та Верховний суд зазначив, що забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Застосування позивачем іншого законного способу для захисту свого порушеного права після ухвалення зазначеного вище судового рішення не є подвійним стягненням заборгованості, оскільки питання виконання виданого кредитору виконавчого документа, якщо обов`язок боржника відсутній повністю або частково у зв`язку з добровільним виконанням боржником чи іншою особою, вирішується у порядку, передбаченому частиною другою статті 432 ЦПК України. Крім того слід мати на увазі, що рішення суду по справі №750/3202/15 про стягнення заборгованості з позичальника та поручителя на даний час повністю не виконане і сума заборгованості, яка на даний час не погашена і враховується судом.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц щодо тлумачення змісту правочину проти того, хто їх написав, не може бути підставою для скасування рішення суду з вищезазначених підстав.

Доводи ОСОБА_1 , які полягають у непогодженні із розрахунками, наданими банком, не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами справи.

Також не приймаються до уваги доводи ОСОБА_1 , що посилання суду на рішення по справі №750/3202/15, як на підставу для звільнення від доказування є неправильним, оскільки в тій справі суд навпаки послався на наявність рішення суду по даній справі №751/3510/15-ц, яким встановлено розмір заборгованості позичальника та факт укладання сторонами кредитного договору, оскільки у рішенні Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 липня 2016 року при визначенні розміру заборгованості суд не посилається на рішення суду у даній справі, як визначальне. В ухвалі Апеляційного суду Чернігівської області від 28 липня 2017 року, яким переглядалось рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 липня 2016 року суд зазначив, що «факт укладення сторонами кредитного договору та розмір заборгованості був встановлений під час розгляду цивільної справи №751/3510/15-ц», проте не вказане рішення було підставою для відмови у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 по даній справі.

Крім того, у разі, якщо ОСОБА_1 не погоджується з даним формулюванням, мав право подати заяву про перегляд рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Доводи апеляційної скарги, що суд належним чином не дослідив та не встановив наявність чи відсутність права банку нараховувати проценти на тіло кредиту після скорочення строку кредитування, а також право банку починаючи з 22 вересня 2009 року застосовувати процентну ставку 24,6 річних (яка не узгоджена сторонами), який різниться від розміру процентної ставки, що визначений в п.1.3.1 Договору - 12,3 річних, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки третьою особою не доведено іншого розміру.

Відповідно до положень частини 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, в тому числі шляхом апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, проте ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не порушує права ОСОБА_1 , а навпаки забезпечують його борг перед АТ «УкрСиббанк», в зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими, не підлягають задоволенню та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права під час розгляду даної справи.

Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 352, 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2020 року.

Головуючий: Судді: