КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 369/13926/18 Головуючий у суді першої інстанції: Пінкевич Н.С.

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4511/2020 Суддя-доповідач: Гаращенко Д. Р.

12 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

Головуючого (судді-доповідача) Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Онищенка Тараса Олеговича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Києво - Святошинского районного суду Київської області від 12 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів дарування та визнання права власності на квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору чинним та визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів дарування та визнання права власності на квартиру.

Після зміни позовних вимог позивач остаточно просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 . об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір дарування № 407 від 20 квітня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування позову зазначив, що з вересня 2008 року по травень 2018 року він перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей.

Під час шлюбу ОСОБА_3 за згодою ОСОБА_2 у березні 2015 року уклала договір про зобов`язання укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Квартира придбана за спільні сімейні кошти, а також кошти, надані батьками ОСОБА_2 в сумі 636 198 грн. (65% від загальної вартості).

Вважає, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя, встановлення права власності ОСОБА_2 на половину майнових права в інвестований об`єкт нерухомого майна.

Шлюб між сторонами було розірвано шлюб на підставі рішення Святошинського від 19 січня 2018 року, яке було залишено без змін Постановою Апеляційного суду м. Києва та набрало законної сили 23 травня 2018 року.

20 березня 2018 року ОСОБА_3 уклала договір дарування квартири на користь своєї матері ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2 .

На час укладення договору шлюб між сторонами ще не було розірвано, оскільки рішення суду не набрало законної сили.

Позивач вважає, що при укладенні оспорюваного договору сторони діяли недобросовісно, оскільки не могли не знати про те, що квартира є спільною власністю подружжя. Договір було укладено без згоди іншого подружжя. Тому вважає, що договір має бути визнаний недійсним.

Відповідач ОСОБА_1 є матір`ю відповідача - ОСОБА_3 та стороною за договором дарування. Вона знала про джерела інвестування спірної квартири і вона не могла не знати про те, що така квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У січні 2019 року ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що під час шлюбу подружжя ОСОБА_5 самостійно визначило, що покупцем оспорюваної квартири буде ОСОБА_3 .

На час укладення договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано, та внесено відповідні відомості до Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу.

При укладенні договору дарування нотаріусом було перевірено особи, їх дієздатність, розуміння значення своїх дій, правовстановлюючі документи, відповідні реєстри.

Під час оформлення договору, жодних заборон на квартиру встановлено не було.

Просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

У лютому 2019 року позивач подав відповідь на відзив, зазначив, що доводи ОСОБА_3 є безпідставними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, позивач підтримав свою позицію зазначену в позовній заяві. Просив задовольнити позові вимоги в повному обсязі.

У січні 2019 року ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору чинним та визнання права власності на квартиру.

Просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати чинним договір дарування від 20 квітня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко С.С., зареєстрований в реєстрі під №407; судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Свої вимоги мотивувала тим, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2 не навів підстав для визнання договору дарування недійсним.

Під час укладенні договору дарування між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 приватним нотаріусом було перевірено особи, їх дієздатність, розуміння значення своїх дій, правовстановлюючі документи. Нотаріусу були подані всі документи, жодних заборон на квартиру встановлено не було. Відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним.

У лютому 2019 року позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву ОСОБА_2 .

Зазначила, що на час укладення договору дарування шлюб між ОСОБА_3 та позивачем за первісним позовом було розірвано, будь яких заборон на відчуження спірної квартири не було, нотаріусом перевірено правовстановлюючі документи на спірну квартиру та посвідчено договір дарування відповідно до закону, підстав для визнання його недійсним немає.

Просила відмовити в задоволенні позовних вимог за первісним позовом, визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Києво - Святошинского районного суду Київської області від 12 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено, визнано квартиру АДРЕСА_1 - об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 квітня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартишенко С.С., зареєстрований в реєстрі під № 407; визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції адвокат Онищенко Т.О. представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .

Зазначив, що суд першої інстанції ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що попередній Договір про зобов`язання укласти договір купівлі-продажу № 293/06 від 24 квітня 2015 року є нікчемним, оскільки сторонами не дотримано обов`язкової нотаріальної форми для договорів купівлі продажу нерухомого майна, укладення якого сторони обумовили в майбутньому. При укладенні договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 приватним нотаріусом було перевірено особи, їх дієздатність, розуміння значення своїх дій, правовстановлюючі документи, відповідні реєстри. При посвідченні правочину, ОСОБА_3 засвідчила, що в шлюбі не перебуває, а квартира, що дарується не є спільною сумісною власністю, про що нотаріус їх повідомила. Нотаріусу були подані всі документи, жодних заборон на квартиру встановлено не було. Право власності на квартиру підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 20 березня 2018 року, який укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

Апелянт зазначив, що законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а вичерпний перелік випадків, згідно яких правочин визнається недійсним встановлено в ст. 203, 215 ЦК України.

На час укладення договору дарування, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було припинено.

Доказів на підтвердження внесення частини коштів на придбання квартири батьками ОСОБА_2 немає.

24 лютого 2020 року адвокат Шумейко Ю.О. представник ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, зазначила, що доводи апелянта безпідставні, такі що не відповідають дійсним обставинам справи.

Просила відмовити в задоволені апеляційної скарни, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник апелянта Онищенко Т.О. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача ОСОБА_8 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилась, були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 було зареєстрований шлюб, відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 (т. 1, а.с.10).

Під час шлюбу у сторін народились дочки ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 14-15).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 січня 2018 року залишеним без змін Постановою Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2018 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (т. 1, а.с. 12-13).

24 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір №293/06 про зобов`язання сторін укласти договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості 3-кімнатної квартири АДРЕСА_2 , з подальшою передачею вказаної квартири покупцю за актом прийому-передачі, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити вартість об`єкту (п.1.1 договору).

За умовами п.4.1, 4.2 договору покупець зобов`язався сплатити вартість комплексу будівельно-монтажних робіт по споруді об`єкту в розмірі 400 140 грн.

Для виконання зобов`язань, взятих на себе продавцем по даному договору, в момент укладення цього договору покупець передав продавцю суму у розмірі 400 140 грн.

Також на договорі є відмітка про проведення повного розрахунку по вищевказаній квартирі, а саме 26 235 дол. США (т.1, а.с.16-19).

24 березня 2015 року ОСОБА_4 надав заяву про зобов`язання після здачі будинку в експлуатацію будинку, передати у власність ОСОБА_3 вищевказану квартиру шляхом оформлення договору купівлі-продажу, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. (т. 1, а.с. 20).

20 березня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . (т. 1, а.с. 111-112).

20 квітня 2018 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 спірну квартиру на підставі договору дарування, (т.1, а.с. 113-114).

Суд першої інстанції задовольняючи первісний позов та відмовляючи в задоволені зустрічних позовних вимог, прийшов до висновку, що між колишнім подружжям ОСОБА_5 тривалий час існував спір щодо даної квартири.

Договір дарування укладений з матір`ю ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , яка не заперечувала факту обізнаності щодо спору колишнього подружжя, договір укладений без згоди подружжя, а тому спірний договір дарування вчинено з порушенням статті 65 СК України, а тому укладений договір дарування визнається недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно ч.2 ст.273 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 січня 2018 року, було розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2018 року, рішення суду першої інстанції залишено без змін, та набрало законної сили.

Колегією суддів встановлено, що з 20 вересня 2008 року по 23 травня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі.

24 березня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір про зобов`язання сторін укласти договір купівлі-продажу №293/06 за яким сторони беруть на себе зобов`язання укласти договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості 3-кімнатної квартири АДРЕСА_1 , з подальшою передачею вказаної квартири покупцю за актом прийому-передачі, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити вартість об`єкту (п.1.1 договору).

П.4.1, 4.2 договору передбачено, що покупець зобов`язується сплатити вартість комплексу будівельно-монтажних робіт по споруді об`єкту в розмірі 400 140 грн. які були передані продавцю в момент укладення договору.

В договорі є відмітка про проведення повного розрахунку по вищевказаній квартирі.

24 березня 2015 року ОСОБА_4 надав заяву про зобов`язання після здачі будинку в експлуатацію будинку, передати у власність ОСОБА_3 вищевказану квартиру шляхом оформлення договору купівлі-продажу, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М.

23 березня 2018 року між власником спірної квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що хоч і право власності на квартиру відповідач - ОСОБА_3 набула у 2018 році, але вартість квартири була внесена подружжям ще в березні 2015 році під час шлюбу, а тому спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 не надав доказів на підтвердження внесення частини коштів на придбання квартири його батьками, враховуючи наступне.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто.

На ОСОБА_2 не покладено обов`язку доказувати, що спірну квартиру придбана за кошти надані його батьками, оскільки позивач просив визнати право власності на Ѕ квартири, що придбана під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, а не одноособове право власності позивача на спірну квартиру.

Колегія суддів вважає, що надані сторонами докази не підтверджують факт придбання спірної квартири за особисті кошти кимось одним із подружжя, а тому приходить до висновку, що дана квартира є предметом спільної власності подружжя придбаної під час шлюбу.

ОСОБА_3 не вказувала за рахунок чиїх саме коштів була сплачена вартість квартири ще в 2015 році. Сама по собі реєстрація права власності за ОСОБА_3 не підтверджує сплату коштів в день такої реєстрації, а тому спірна квартира не може бути визнана особистою власністю ОСОБА_3 .

Оскільки квартира є спільною сумісною власністю, тому частки подружжя є рівними, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину квартири.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Встановлено, що 20 квітня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартишенко С.С. та відповідні записи внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Суд першої інстанції та колегія суддів встановили, що спірна квартира була набута ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за час зареєстрованого шлюбу.

При посвідченні договору дарування квартири ОСОБА_1 , ОСОБА_2 згоди на укладання такого договору не надавав.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (касаційне провадження № 14-325цс18).

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на вимоги ст. 77,78 ЦПК України, посилання апелянта щодо правомірності укладення правочину та дотримання нотаріусом чинного законодавства при посвідченні даного правочину, враховуючи наступне.

Судом встановлено що, під час укладення договору дарування мати відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 була обізнана щодо наявності спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо спірної квартири.

Договір дарування укладений без згоди другого з подружжя ОСОБА_2 , тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний договір дарування вчинено з порушенням статті 65 СК України, та правомірно визнав недійсним договір дарування.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують на законність та обґрунтованість рішення не впливають, колегія суддів вважає апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката Онищенка Тараса Олеговича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво - Святошинского районного суду Київської області від 12 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена протягом 30 днів до Верховного Суду з підстав визначених в ч.2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2020 року.

Головуючий Д. Р. Гаращенко

Судді Т. О. Невідома

А.А. Пікуль