Постанова

Іменем України

19 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 756/8164/17

провадження № 61-10089св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Енергобанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року у складі судді Майбоженко А. М. та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Журби С. О., Кулішенка Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 рокуПублічне акціонерне товариство «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило усунути перешкоди у здійсненні права власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням, виселити відповідача шляхом звільнення приміщення від його майна та/або домашніх тварин.

В обґрунтування позову зазначало, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 квітня 2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, укладеним між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 14 вересня 2010 року, та визнано право власності за ПАТ «Енергобанк» на квартиру АДРЕСА_1 .

01 вересня 2016 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за позивачем.

В спірній квартирі ніхто не зареєстрований.

ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні власністю і тому банк не може належним чином здійснювати свої прав власника та безперешкодно потрапити до квартири, оскільки там можуть знаходитися особисті речі відповідача, домашні тварини, у зв`язку з чим ПАТ «Енергобанк» просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року у задоволенні позову ПАТ «Енергобанк» відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що на момент вирішення цієї справи договір іпотеки, який слугував підставою для визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , визнано недійсним. Визнання за банком права власності на спірну квартиру у рішенні від 21 квітня 2015 року відбулося у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку».

На момент розгляду справи, здійснюючи свої права, позивач має утримуватись від дій, які б могли порушити права інших осіб, зокрема відповідача ОСОБА_1 . Обставини, встановлені судом у цій справі, є підставою для відмови у задоволенні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та його виселення.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Енергобанк» мотивувало його тим, що відповідач ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні власністю і тому він не може належним чином здійснювати свої прав власника та безперешкодно потрапити до спірної квартири, оскільки там можуть знаходитися особисті речі відповідача та домашні тварини.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 не зареєстрований та не проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

Позивач не довів, що відповідач чинить будь-які перешкоди у користуванні власністю і здійсненні позивачем своїх прав власника, а також те, що в квартирі знаходяться особисті речі відповідача та/або домашні тварини.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2019 року ПАТ «Енергобанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року і постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування касаційної скарги зазначало, що наявні обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_1 користується спірним житловим приміщенням з огляду на те, що банку як власнику квартири не відомо про наявність боргу за спожиті житлово-комунальні послуги.

Позовна вимога банку про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням та заборони користування таким приміщенням має превентивний характер.

Судами при розгляді справи не враховано правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, відповідно до яких при припиненні права власності на об'єкт житлової нерухомості попередній власник втрачає право користування таким приміщенням.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з Оболонського районного суду м. Києва.

05 липня 2019 року справа № 756/8164/17 надійшла до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що 14 вересня 2010 року ОСОБА_1 та ПАТ «Енергобанк» уклали договір іпотеки № 1680, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберником А. М.

Згідно умов договору іпотекодавець передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 229, 60 кв. м, житловою площею 118,30 кв. м. Вказана квартира належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д. М. 20 жовтня 2004 року за реєстровим № 2486. Даним договором іпотеки забезпечено вимоги банку за кредитним договором № 1009-07 від 14 вересня 2010 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки та визнано за ПАТ «Енергобанк» право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

01 вересня 2016 року право власності на спірну квартиру було зареєстроване за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідач ОСОБА_1 не зареєстрований та не проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Частиною першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень порушень його права власності від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми, є наявність у позивача права власності та встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що позивач не надав належні і допустимі докази на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою, а також того, що в ній знаходяться його особисті речі, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв`язку з його недоведеністю.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, оскільки вказана правова позиція стосується спору між власником жилого приміщення та членами сім`ї колишнього власника такого приміщення щодо права користування ним. Тобто правовідносини у цій справі та у справі, яку переглядав Верховний Суд України, не є подібними.

Інні доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ПАТ «Енергобанк» залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук