Ухвала

03 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 334/2274/17

провадження № 61-12699ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усик Г. І.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 15 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - служба у справах дітей Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради, про визнання правочинів фіктивними та застосування наслідків недійсного правочину,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - служба у справах дітей Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради, про визнання правочинів фіктивними та застосування наслідків недійсного правочину.

Позов обґрунтовано тим, що в період з 03 серпня 2015 року по 03 лютого 2016 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя розглядалась цивільна справа № 333/5375/15-ц за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В. М., орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про стягнення компенсації вартості частки у спільній частковій власності. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача компенсацію вартості його частки у спільній частковій власності, у розмірі 766 836,00 грн.

Під час розгляду справи 11 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування серії та номер: 2248, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, за умовами якого ОСОБА_1 подарувала своїй неповнолітній доньці 7/20 частин нежитлового приміщення № 18, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

13 квітня 2016 року на підставі виконавчого листа № 333/5375/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 766 836,00 грн, державним виконавцем Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № 50796829.

14 квітня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження, у зв`язку з чим 10 серпня 2016 року складено акт опису та арешту 7/20 частин нежилого приміщення № 18, які належать відповідачці на праві спільної часткової власності, та передане на відповідальне зберігання ОСОБА_1

15 вересня 2016 року державний виконавець виніс постанову про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні для надання письмового висновку про оцінку майна, в тому числі й нежитлового приміщення № 18, яке 19 вересня 2016 року було виставлено на торги державним підприємством «СЕТАМ», проте ОСОБА_1 подала до Апеляційного суду Запорізької області від імені третьої особи ОСОБА_5 апеляційну скаргу на рішення суду, у зв`язку з чим 01 грудня 2016 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого листа до Комунарського районного суду м. Запоріжжя та про зняття арешту з майна боржника, що стало підставою для укладання між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 02 грудня 2016 року договору дарування серії та номер 3257, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, за умовами якого відповідачка подарувала своєму синові 7/20 частин вищевказаного нежитлового приміщення № 18.

ОСОБА_2 вважав, що зазначені договори є фіктивними і не спрямованими на реальне настання правових наслідків, виходячи з того, що вони укладені сторонами, які є близькими родичами між собою, обдарована ОСОБА_3 не досягла повноліття і не займалася підприємницькою діяльністю у сфері надання послуг салонами краси, як і ОСОБА_4 , спірне приміщення має цільове призначення - нежитлове приміщення, обладнане для над послуг салонами краси, яке потрібно ОСОБА_1 для здійснення підприємницької діяльності, договір дарування укладений під час судового розгляду справи, предметом якого є вказане приміщення, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2016 року залишилось без виконання у зв`язку з відсутністю майна боржника, на яке може бути звернуто стягнення в рамках виконавчого провадження та вказані договори дарування були укладені одразу, як тільки ОСОБА_1 стало відомо про звернення до суду із заявою про накладання арешту на майно відповідачки.

Посилаючись на вказане, просив суд визнати недійсними договори дарування 7/20 частини нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , укладені: 11 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамула Н. Г., серія та номер 2248, та 02 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусовою В. О., серія та номер 3257. Водночас, просив скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 7/20 частини нежитлового приміщення № 18 за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_4 на 7/20 частини вищевказаного нежитлового приміщення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 15 липня 2020 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування 7/20 частини нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , укладений 11 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н. Г., серія та номер 2248. Визнано недійсним договір дарування 7/20 частини нежитлового приміщення № 18 за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 11 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусовою В. О., серія та номер 3257. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 7/20 частини нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 на праві власності за договором дарування частини нежитлового приміщення від 11 грудня 2015 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н. Г., серія та номер 2248. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 7/20 частин нежитлового приміщення №18 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на праві власності за договором дарування частини нежитлового приміщення від 02 грудня 2016 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусовою В. О., серія та номер 3257. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 427,00 грн з кожного.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши умови спірних договорів зробив висновок, що їх укладення не було спрямоване на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, зокрема відчужуючи в порядку дарування нерухомого майна своїй неповнолітній доньці, ОСОБА_1 , як законний представник неповнолітньої особи, в порядку статті 177 Сімейного кодексу України фактично продовжувала володіти та користуватися вказаним майном. Крім того, суди взяли до уваги той факт, що спірні правочини були укладені після початку розгляду іншої судової справи № 333/5375/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , тому дійшли висновку про те, що ОСОБА_1 не діяла добросовісно, а лише з наміром вивести вказаний об`єкт нерухомого майна з майна на яке може бути звернуто стягнення за рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2015 року.

ОСОБА_1 у серпні 2020 року засобами поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 15 липня 2020 року у вищевказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру про визнання правочинів фіктивними та застосування наслідків недійсності правочину.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню,касаційна скарга не містить.

Верховним Судом перевірено, чи мають місце підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких касаційне провадження у малозначній справі підлягає відкриттю, зокрема, з урахуванням обставин, на які посилався заявник в касаційній скарзі, та зазначених підстав не встановлено.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 15 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - служба у справах дітей Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради про визнання правочинів фіктивними та застосування наслідків недійсного правочину відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик