Справа №: 343/1281/20
Провадження №: 2/0343/528/20
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

09 вересня 2020 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді - Тураша В. А.,

секретаря - Лукань О.З.,

розглянувши у відкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за АДРЕСА_1 .

Судові витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору, покласти на відповідача.

Свої вимоги мотивує тим, що вона, ОСОБА_1 , являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

У вказаному житловому будинку зареєстровані вона, ОСОБА_1 , її чоловік - ОСОБА_3 , їх дочка - ОСОБА_4 зі своєю неповнолітньою дочкою - ОСОБА_5 та неповнолітнім сином - ОСОБА_6 , а також відповідач по справі.

Фактично відповідач тільки формально зареєстрований в належному їй будинку, оскільки з липня 2017 року не проживає за даною адресою. Особистих речей відповідача у будинку не має, витрат по утриманню будинку він не несе, комунальні послуги не оплачує.

Через те, що відповідач зареєстрований в житловому будинку, вона та її сім`я мають велику складність оформити субсидію на оплату комунальних послуг, оскільки не можуть надати довідки про доходи усіх зареєстрованих осіб, кого це стосується.

Також, при бажанні відчужити домоволодіння в майбутньому, вона не зможе реалізувати свого права через формальну реєстрацію відповідача.

ОСОБА_2 - відповідач по справі, ще до розірвання шлюбу з її дочкою не проживає в будинку. Він, зі слів знайомих, проживає у своїх батьків у селі Максимівка Долинського району.

На її неодноразові прохання, він відмовлявся добровільно знятись з реєстрації місця проживання, з нею не підтримує будь-яких контактів.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_7 (довіреність а.с.23) в судовому засіданні позовні вимоги в частині визнання відповідача таким , що втратив право користування житловим приміщенням, підтримали в повному обсязі, зіславшись на вищевикладені обставини. Просили позов задоволити. Не заперечили проти винесення заочного рішення. Позивачка крім цього просила судові витрати по сплаті судового збору, залишити за нею.

Відповідач ОСОБА_2 , в судові засідання на виклики на 17.08.2020 р., на 09.09.2020р. не з`явився, хоч про дату, час і місце судового засідання повідомлений, у встановленому Законом порядку, про що свідчать: оголошення на офіційному веб-сайті Долинського районного суду за веб-адресою : dl.if.court.gov.ua. про виклик в судове засідання (а.с. 16, 26). Від нього не поступив відзив на позов.

Суд, вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника, ОСОБА_7 , дослідивши та оцінивши в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що в матеріалах справи достатньо даних, для вирішення спору. Даний позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Ч.ч.1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

У відповідності до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках або порядку, встановлених законом.

Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Ч. 1 ст. 402, ч.1 ст. 405 ЦК України, передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно ст.395 ЦК речовими правами на чуже майно є: зокрема, 1) право володіння; 2) право користування (сервітут).

Відповідно до ст.401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч.3 ст.404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, що не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.10.1999 року (а.с.12) свідчить про те, що позивачці ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить домоволодіння, яке розташоване в с.Кропивник Долинського району Івано-Франківської області.

Довідка №534, видана Кропивницьким старостинським округом Вигодської селищної ради від 21.07.2020 року підтверджує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає по АДРЕСА_1 , в її господарстві за даною адресою зареєстровані такі члени сім?ї: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - дочка; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - онука; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - онук; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - колишній зять (а.с.9).

Акт обстеження по факту місця проживання ОСОБА_1 , від 14.07.2020 року (а.с.8) свідчить про те, що ОСОБА_1 1969р.н. проживає в АДРЕСА_1 з дочкою ОСОБА_4 , 1995 р.н., онукою ОСОБА_6 , 2014р.н., онуком ОСОБА_6 , 2017р.н. та чоловіком ОСОБА_3 , 1966р.н. Колишній зять, ОСОБА_2 , 1991 р.н., в даному господарстві не проживає з липня 2017 року.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , зареєстрований у спірному житловому будинку, за згодою власника ОСОБА_1 , і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 вселився у належний позивачці будинок, як член її сім`ї ( на час вселення) - зять, а тому відповідач у встановленому законом порядку набув право користування вказаним будинком, набув особистого сервітуту, що полягав у праві користування будинком належному на праві приватної власності ОСОБА_1 , який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Такий сервітут є тимчасовим.

Рішенням Долинського районного суду від 24.10.2018 року в справі №343/1572/18, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований виконкомом Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області 02 серпня 2013 року, актовий запис № 7- розірвано (а.с.10-11).

Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту було факт реєстрації шлюбу відповідача з дочкою позивачки ОСОБА_4 , у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача ОСОБА_2 до будинку позивачки, то факт припинення між відповідачем ОСОБА_2 та дочкою позивачки ОСОБА_4 , сімейних відносин, тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки ОСОБА_2 , який зареєстрований у будинку, що належить ОСОБА_1 , втратив статус члена сім`ї власника.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суду пояснили, що позивачка по справі являється їх сусідкою. В будинку, який належить ОСОБА_1 зареєстрований її колишній зять, ОСОБА_2 , однак в ньому не проживає з 2017 року. Будь-яких його особистих речей в будинку, який належить позивачці -немає.

Відповідно до ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Як встановлено, відповідач ОСОБА_2 , спільним побутом із позивачкою ОСОБА_1 не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішуючи справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації, вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц.

Отже, вирішуючи спір, суд враховує вищевказані обставини та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та дійшов до висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ст.ст.405, 406 ЦК України.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 3 СК України - сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Таким чином, судом встановлено, що позивачка є власником майна - житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 і в силу ст.391 ЦК України, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном, а відповідач ОСОБА_2 , після розлучення з дочкою позивачки ОСОБА_4 , втратив статус члена сім`ї.

Доказів, того що сторони по справі пов`язані спільним побутом, в судовому засіданні не здобуто, а сторонами не подано, а тому право відповідача на користування чужим майном (будинковолодінням по АДРЕСА_1 ), підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

Відповідач не бажає добровільно знятись з реєстраційного обліку, що створює для позивачки незручності у реалізації права власності та користуванні будинковолодінням.

Суд вважає, що реєстрація відповідача у будинковолодінні, яке належить позивачці на праві власності , порушує права останньої, оскільки перешкоджає здійсненню нею права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності.

У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України.

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 391, 402, 405, 406 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 81,141, 258, 259, 264, 265, 268, 280-282 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволити .

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Долинський районний суд Івано-Франківської області.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителька АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прож. АДРЕСА_3 .

Суддя Долинського районного суду В. А. Тураш