Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2020 року Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Ковальчук Т.А.

при секретарі Бондар О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в смт. Магдалинівка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, третя особа Служба у справах дітей Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И В:

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, третя особа Служба у справах дітей Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Позивач посилається на те, що вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

З 11 травня 2010 року за згодою позивача в будинку були зареєстровані її племінниця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідачі добровільно зніматись з реєстрації не бажають, не проживають у будинку позивача, місце їхнього проживання поза межами України. Через реєстрацію в будинку відповідачів створюються перешкоди вільного користування та розпорядження нерухомим майном, що порушує його права як власника.

На підставі наведеного, позивач прохає усунути перешкод в користуванні житловим будинком шляхом зняття з реєстрації, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Також судові витрати по справі стягнути з відповідача.

Відповідно до ч. 2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку.

Враховуючи викладене, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно ч. 5 ст. 278 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити з наступних підстав.

Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України, зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Ухвалою суду від 04 грудня 2019 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано відповідачу для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву.

Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ст. 12 ЦПК).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи предмет спору в даній справі та заявлені межі позовних вимог, суд розглядає справу в межах наявності та достатності підстав для стягнення з відповідача вказаної позивачем заборгованості, правомірності її утворення та існування. Вказане відповідає вимогам ст. 129 Конституції України та закріпленим в ній основним засадам судочинства.

Судом встановлено, що житловий будинок і господарські споруди, які знаходяться по АДРЕСА_1 , є приватною власністю ОСОБА_1 . (а. с. 14-15).

В довідці, виданій виконкомом Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, № 322 від 20 червня 2019 року значиться, що: в житловому будинку, який належить на праві власності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , та розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (племінниця), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , (син племінниці), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (дочка племінниці). З моменту реєстрації до цього часу за даною адресою не проживали. (а. с. 19).

Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , що проживає за адресою АДРЕСА_1 , громадяни ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , та її діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з моменту реєстрації і по теперішній час за даною адресою не проживають. (а. с. 20)

В матеріалах справи також міститься заява-пропозиція позивача до відповідача з вимогою про зняття з реєстраційного обліку у належному позивачу житловому будинку. (а. с. 21). Однак пропозиція задоволена не була.

Від відповідача надійшла письмова заява з визнанням позову. Вказує, що діти проживають з нею та її чоловіком на території Російської Федерації, що підтверджується довідкою (а. с. 36), відвідують школу за місцем проживання. (а. с. 34-35).

Представники відповідач та третьої особи письмових пояснень по суті справи, відзиву чи заперечень до суду не надали.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Як вбачається з довідки, виданої виконкомом Личківської сільської ради № 322 від 20.06.2019 року, в житловому будинку, який належить позивачу, зареєстровані неповнолітні: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 .

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

З матеріалів справи вбачається, що в житловому будинку позивача зареєстровані неповнолітні, яких позивач просить визнати такими, що втратили право на користування житловим будинком. Однак, жодного висновку з даного приводу щодо доцільності визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, від Служби у справах дітей позивачем суду не надано.

Частиною 2 та 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Реєстрація неповнолітніх була вчинена за згодою всіх членів сім`ї, зокрема позивача як власника житлового будинку, і це надає можливість батькам неповнолітніх дітей реалізовувати права на виховання, навчання та лікування своїх дітей за місцем реєстрації - у дитячих садочках, школах, лікарнях, тощо.

Однак, мати неповнолітніх дітей відповідач ОСОБА_2 надала до суду письмову заяву, в якій визнала позовні вимоги та вказала, що неповнолітні діти проживають з нею та її чоловіком на території Російської Федерації. Там же відвідують школу. Повертатися в Україну, в тому числі на постійне місце проживання не будуть. Тому надала відповідну довідку про місце проживання її та дітей і прохала задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивачем доведено, що неповнолітні діти та їх мати, які зареєстровані в її будинку, мають своє житло та можуть відповідно і забезпечити реєстрацію своїх дітей на теперішній час, а тому, в разі зняття неповнолітніх дітей з реєстраційного обліку в будинку, не тягне позбавлення можливості та права на реалізацію законних прав дітей, тобто, це не суперечить інтересам дітей.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що вимоги про визнання повнолітньої ОСОБА_1 , неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням обґрунтовані, виходячи з факту відсутності протягом тривалого часу вказаних осіб за зареєстрованим місцем проживання, підлягають задоволенню у повному обсязі.

Що стосується стягнення судових витрат за вимогою позивача, суд вважає за необхідне вирішити це питання наступним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму судового збору, який вона сплатила при подачі позовної заяви до суду, а саме 768,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 10-13, 81, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 319, 391, 405 ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути перешкоди в здійсненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , як власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , права користування та розпорядження майном, шляхом зняття з реєстрації із вказаного будинку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , із будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , зареєстрованої АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Магдалинівським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 19 вересня 2000 р., на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий 06 липня 1998 року Магдалинівським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої та проживаючої АДРЕСА_1 , судовий збір в сумі 768,40 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.А.Ковальчук