КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 2-3139/2009
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8859/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Волчко А.Я.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2009 року,

встановив:

у серпні 2009 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила поділити в натурі між нею та відповідачем земельну ділянку АДРЕСА_1, посилаючись на те, що їй належить Ѕ частина вказаної ділянки.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської обл. від 03 грудня 2009 року позов було задоволено та виділено позивачу Ѕ частину вказаної земельної ділянки площею 466,5 кв.м із зазначенням меж та зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди позивачу у користуванні виділеною їй ділянкою.

Не погоджуючись із рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 червня 2009 року за нею було визнано право власності на Ѕ частину земельної ділянки АДРЕСА_1. Оскільки відповідач не погоджується на поділ вказаної ділянки в натурі, вона звернулась до експертної установи, якою було виготовлено Висновок про три можливі варіанти поділу ділянки та просила суд розділити ділянки за одним із запропонованих варіантів та зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди у здійсненні права власності та користування виділеною частиною.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є співвласником спірної земельної ділянки, сторони не дійшли згоди з приводу користування та розподілу земельної ділянки, а тому її необхідно розділити за варіантом №1, запропонованим у Висновку №6118 експертного будівельно-технічного дослідження, складеного експертом КНДІСЕ МЮ України 16.07.2009.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення стст. 364, 391 ЦК України.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської обл. від 03 червня 2009 року за нею було визнано право власності на Ѕ частину земельної ділянки АДРЕСА_1, а інша Ѕ частина належить її колишньому чоловіку - ОСОБА_2 . Вони не можуть дійти згоди щодо порядку користування земельною ділянкою, в зв`язку з чим вона звернулась до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України для визначення можливості поділу ділянки в натурі.

Як видно з матеріалів справи, позивач на підставі рішення Києво-Святошиньського районного суду Києвської області від 18 грудня 2007 року суду є власником Ѕ частини садового будинку, який розташований на вказаній земельній ділянці, та яким вона фактично користується відповідно до порядку, який склався між нею та відповідачем.

У Висновку експертного будівельно-технічного дослідження, складеного на замовлення позивача 16.07.2009 працівником Київського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України Герасименком І.В. , який має 5 кваліфікаційний клас судового експерта, експертної кваліфікації за спеціальністю 10.7 «Розподіл земель та визначення порядку користування земельними ділянками», було визначено три варіанти поділу спірної земельної ділянки в натурі.

В судовому засіданні позивач просила визначити варіант поділу земельної ділянки з урахуванням фактичного прядку користування будинком згідно Варіанту №1, з трьох, які були запропоновані експертом.

Відповідно до вказаного варіанту позивачу та відповідачу виділяються ділянки площею по 0,04665 га кожна, з урахуванням поділу між сторонами садового будинку та із забезпеченням вільного доступу відповідача до частини будинку, якою він фактично користується для його обслуговування.

Частинами першою, другою статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

В апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що спірна земельна ділянка не була набута подружжям за спільні кошти подружжя, а право власності на неї виникло у ОСОБА_2 на підставі рішення 3 сесії 23 скликання Княжицької сільської ради народних депутатів від 29.01.1999, а тому вона не підлягає поділу як спільне сумісне майно подружжя. Однак вказаний довід не спростовує висновок суду першої інстанції, оскільки до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Також не можна погодитись з доводами апелянта про те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2007 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні вимоги про визнання за нею права власності та розподіл спірної земельної ділянки. Вказане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 березня 2008 року.

Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема, набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, хвалені або постановлені з приводу спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

В даному випадку підстави, на які позивач посилалась в своїх позовних заявах є різними, а тому судом першої інстанції не було допущено порушення норм процесуального права.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської обл. від 03 червня 2009 року за ОСОБА_1 було встановлено, що за позивачем 13.11.2008 зареєстровано право власності на нерухоме майно - Ѕ частину садового будинку, що розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 та визнано за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0933. Відповідач був присутній при розгляді вказаної справи та не оскаржував рішення в апеляційному порядку.

Також не знайшли свого підтвердження посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо розгляду справи у відсутність відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання. В матеріалах справи містяться докази про направлення за місцем проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_3 повідомлень про дату, час і місце судового засідання на 03.11.2009 та 03.12.2009. Також відсутні докази на підтвердження тієї обставини, що відповідач в цей час хворів та не міг з`явитись в судове засідання з поважних причин.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2009 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 03 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді