Справа № 442/8441/19 Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/811/1194/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Грицай М.М. від 18 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Багнюк Ігор Володимирович до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Вирішено стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 додаткові витрати на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 (одна тисяча) грн. щомісячно, починаючи з 10.12.2019 і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню. Зазначає, що після розірвання шлюбу відповідач з позивачкою знову проживали спільно, як одна сім`я до липня 2016 року. Однак позивачка у 2015 році виїхала працювати в Республіку Італія, де і перебуває по теперішній час. Проживаючи спільно, а також після їхнього остаточного розриву шлюбних відносин, у них не виникало жодних питань щодо сплати ні аліментів, ні додаткових витрат на дитину, оскільки між ними була усна домовленість, що все нажите спільне майно, а також кошти, які вкладені ОСОБА_2 в капітальний ремонт будинку залишиться у позивачки та для спільної дитини, а позивачка відмовляється від будь-яких аліментів та інших додаткових витрат. Всі ці аргументи містяться у відзиві на позовну заяву, однак будь-яких заперечень зі сторони позивачки чи її представника в цій частині не надходили. Крім того вказує, що в матеріалах справи ОСОБА_2 були надані докази направлення коштів на утримання дочки. Це товарні чеки та квитанції про переказ коштів, які збереглися, а саме: за 2018 рік: по 2000,00 грн. ОСОБА_2 переказано на ім`я матері позивачки ОСОБА_5 , оскільки позивачка відсутня в Україні та проживає в Республіці Італія: від 30.03.2018, від 27.06.2018, 22.08.2018, 13.12.2018. За 2019 рік збереглися фіскальні чеки на суму 8000, 00 грн., по 2000, 00 грн. кожен, за 10.01.2019, 09.04.2019, 13.08.2019, 12.11.2019; у 2020 році переказано ним 09.01.2010 3000, 00 грн. Також вказує, що в матеріалах справи є копії квитанції, які збережені були за 2016-2017 роки на додаткові витрати. Однак судом не надано оцінку вищевказаним доказам, які були подані відповідачем, але натомість судом було взято до уваги документи, які були подані позивачкою, як підставою позовних вимог. Вважають, що ці документи не несуть жодного доказу на підтвердження позовних вимог, і суд при винесенні рішення повинен був звернути на це увагу. Звертає увагу, що судом при винесенні рішення, також, не враховано, що з 2012 року позивачка отримує в управлінні праці та соціального захисту населення Дрогобицької райдержадміністрації державну соціальну допомогу дітям з інвалідністю, яка станом на грудень 2019 року січень 2020 року становить 2 255, 60 грн. на місяць. Вказує, що судом не враховано, що позивачем не надано жодного доказу понесених додаткових витрат, ні разово, ні періодично чи постійно, а також не надано доказів витрат, які необхідно буде понести у зв`язку особливими обставинами. З огляду вище викладеного, вважає, що позивачкою не наведено жодних доказів додаткових витрат на дитину у зв`язку з її хворобою та лікуванням, які повинні би сплачуватися батьками в рівних частинах, а судом помилково взято в основу рішення лише той факт, що дитина є інвалідом дитинства, також не враховано, що позивачка матеріально забезпечена, отримує в управлінні праці та соціального захисту населення Дрогобицької райдержадміністрації державну соціальну допомогу дітям з інвалідністю. Також, вказує на те, що на розгляді у Дрогобицькому міськрайонному суді перебуває також справа про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дочки, де судом задоволено частково позовні вимоги, а на утриманні ОСОБА_2 є ще двоє батьків інвалідів ІІ групи.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 141, ч.1 ст. 185 СК України, п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.20016 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», п. 6 ст. 264 ЦПК України, та задовольняючи частково позов, виходив з того, що згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 . Її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 18.12.2007 розірвали шлюб. Після реєстрації розірвання шлюбу прізвище дружині присвоєно як « ОСОБА_7 ». Згідно довідки про склад сім`ї № 1051, виданої 04.11.2019 року Снятинською сільською радою, ОСОБА_3 зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з дочкою ОСОБА_4 . Дитина знаходиться на її утриманні. Згідно довідки про склад сім`ї № 1052, виданої 04.11.2019 року Снятинською сільською радою, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_4 . Суд встановив, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною з інвалідністю, у неї діагностовано затримку психічного розвитку, періодично буває на лікуванні та реабілітації, що підтверджується відповідними медичними записами, дитина потребує постійного догляду та лікування, у зв`язку з чим позивач регулярно несе значні додаткові витрати. Таким чином, суд вважав, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача додаткових витрат, пов`язаних зі станом здоров`я дитини, є підставними. Проте, з урахуванням матеріального становища відповідача, суд вважав за доцільне визначити їх у розмірі 1000 грн., які підлягають стягненню щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову, тобто, з 10.12.2019. Беручи до уваги медичну документацію та посвідчення дитини-інваліда, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягувати додаткові витрати до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п.6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення, суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України суд вирішив, що з відповідача слід стягнути 840,80 грн. судового збору в дохід держави.

Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

10.12.2019 ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив постановити рішення про стягнення з ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання дитини, які пов`язані з хворобою доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 3000 грн. щомісячно.

Позов мотивовано тим, що позивачка перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі до 05.11.2007, тобто до часу, коли на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду шлюб між ними було розірвано. Під час спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась дочка ОСОБА_4 . Протягом тривалого часу відповідач не приділяв дитині належної батьківської уваги, коштів на її утримання не надавав. Як наслідок, змушена була звернутись з позовом про стягнення аліментів. Однак, згодом від таких відмовилась за проханням відповідача, оскільки останній обіцяв надавати матеріальну допомогу в добровільному порядку. Таким чином, на даний час відповідач жодних грошових коштів у добровільному чи примусовому порядку на утримання дочки не сплачує. Дитина постійно хворіє. Внаслідок медичного обстеження у неї діагностовано ЗРП (затримка психічного розвитку). У зв`язку з цим 09.07.2012 отримала посвідчення дитини-інваліда до 18 років. Дитина перебуває на обліку в КП ЛОР «Львівський обласний дитячий психоневрологічний диспансер» по індивідуальній програмі за № 38 реабілітації інваліда. У зв`язку з цим потребує постійного лікування та догляду. Зокрема, згідно висновку лікаря спеціаліста рекомендовано: стаціонарне та диспансерне лікування; індивідуальну або дистанційну форму навчання; фізичну реабілітацію (консультація, лікувальні масажі, фізкультура); психолого-педагогічну діагностику та патронаж; психологічну та педагогічну корекцію; спеціальні засоби для орієнтування; спілкування та обмін інформацією. Отже, дочка потребує постійного лікування, що пов`язано із значними матеріальними витратами на придбання необхідних ліків, проходження обстежень, курсів лікування, поїздки у медичні заклади, тощо. У період з 2018 року по серпень 2019 року дитина неодноразово проходила реабілітацію у м. Львові. У зв`язку з цим щомісяця витрачала значну частину кошті. Відповідач свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків, хоча має матеріальну можливість допомагати своїй дитині, так як офіційно працевлаштований водієм громадського транспорту у Республіці Чехія. У зв`язку з викладеним, змушена звернутись з даним позовом до суду та просить стягувати з відповідача щомісячно 3000 грн.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина (ст. 141 СК України). При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Також, відповідно до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Відповідно до змісту п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у якій судом касаційної інстанції роз`яснено схожі правовідносини, до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Дана стаття СК України закріплює правило, відповідно до якого, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Розмір коштів, що стягуються на додаткові витрати, не може бути більше самих додаткових витрат. Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного стану сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і стягнення аліментів відповідно до ст. ст. 181, 182 СК. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, додаткові витрати можуть бути компенсовані лише частково.

Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одного із батьків у твердій грошовій сумі.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами.

Як вбачається із матеріалів справи, - сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до 18.12.2007 року, який на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду було розірвано, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу від 18 грудня 2007 року Серія НОМЕР_3 (а.с. 10).

За час шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_4 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження а.с. 11).

Згідно довідки Снятинської сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 04.11.2019р. №1052, ОСОБА_4 зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 разом з мамою ОСОБА_3 та знаходиться на її утриманні (а.с. 7). Проживання дитини разом з матір`ю та перебування на її повному утриманні відповідачем не спростовано.

Відповідно до посвідчення виданого УПСЗН Дрогобицької РДА Серія ААБ №319594 ОСОБА_4 є дитиною-інвалідом з липня 2012 року (а.с. 9).

Відповідно до Індивідуальної програми реабілітації інваліда №37 від 10.09.2018 року Львівського обласного дитячого психоневрологічного диспансеру, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є дитиною з інвалідністю, у неї діагностовано затримку психічного розвитку та така потребує реабілітаційних заходів, а саме: відновної терапії, профілактичних заходів, санаторно-курортного лікування, психіатричної допомоги, медичного спостереження, консультування, психолого-педагогічної діагностики, психолого-педагогічного патронажу, психологічної та педагогічної корекції, колективної форми навчання, у тому числі інтегрованого або інклюзивного навчання або індивідуальної форми навчання, консультування, лікувального масажу, лікувальної фізкультури, тренажерів, спортивного обладнання, навчання навичкам занять з фізичної культури, оздоровлення та реабілітація у таборах фізкультурно-спортивної реабілітації інвалідів, навчання основним соціальним навичкам, мобільного телефону для письмового спілкування, факсу та інших сурдотехнічних засобів, спеціального магнітофону, електронної записної книжки з брайлівським і мовним виводом, плеєра для відтворення звукозапису, годинника.

Згідно медичного заключення від 12.02.2020р. ОСОБА_9 рекомендовано ЛФК включно заняття в басейні (плавання), заняття з логопедом (а.с. 46).

Відповідно до ультразвукового заключення від 17.12.2015р. Львівського міжобласного медико-генетичного центру у ОСОБА_10 гепатомегалія, хронічний холецистит, лівобічна, піелоектазія, втор. ХПН (а.с. 47).

Відповідно до рекомендацій педіатра-нефролога ОСОБА_11 Міжобласного Медико-генетичного центру від 30.09.2015р., ОСОБА_9 рекомендована дієта та ряд лікарських засобів (а.с. 48).

Вказані докази в своїй сукупності дійсно свідчать про необхідність понесення періодичних додаткових витрат позивачкою, зумовлених інвалідністю дитини сторін, а саме для її постійного періодичного діагностування, реабілітації (покращення стану здоров`я, підтримання життєво важливих функцій організму, тощо) та лікування. Як вбачається із наведених доказів дитина має потребу як в проходженні діагностичних процедур, так і прийняття відповідних медикаментів, використання додаткового обладнання, лікувальній фізкультурі, лікувальних масажах, додатковому санаторно-курортному лікуванні, додатковому харчуванні та ін.

Колегія суддів не бере до уваги посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що районним судом не враховано, що з 2012 року позивачка отримує соціальну допомогу дітям з інвалідністю та є матеріально забезпечена, оскільки таке спростовується самим рішення районного суду, згідно якого враховано фактично поряд із іншими обставинами і отримання матір`ю дитини державної соціальної допомоги і тому позовні вимоги задоволено частково.

Окрім того відповідачем не представлено суду жодних належних та допустимих доказів неможливості понесення додаткових витрат на дитину через його скрутний майновий стан у визначеному судом розмірі.

Також, як вбачається із апеляційної скарги, доводи ОСОБА_2 є взаємосуперечливими. Так, апелянт вказує, що між сторонами була усна домовленість про відсутність питань щодо сплати аліментів та додаткових витрат на дитину, згодом він же вказує про те, що ним надавалися кошти на утримання дочки (незважаючи на попередню домовленість).

Можливість сплати коштів на утримання дитини додатково стверджує про фінансову спроможність виконувати оскаржуване рішення суду відповідачем.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, зокрема, і доводів апеляційної скарги, відповідач надавав кошти позивачці на утримання дитини нерегулярно і ці суми не слід вважати достатніми (з врахуванням, також, і рівного батьківському обов`язку матері щодо утримання дитини) як для звичних потреб дитини, так і у зв`язку з інвалідністю дитини і програмою реабілітації, про що йшлося.

Необхідність же понесення додаткових витрат пов`язаних з інвалідністю дитини, виконання індивідуальної програми реабілітації інваліда та інших рекомендацій, про які йшлося, слід вважати очевидним. Дійсно не всі такі необхідні витрати можуть бути понесені позивачкою через їх значну вартість та необхідність для цього значного обсягу часу, що і слід вважати спонукало позивачку звернутися з даним позовом. Відповідно через неможливість понесення частини додаткових витрат через відсутність належних фінансів позивачка не взмозі була подати і докази про їх понесення. Крім цього, не всі витрати про які йшлося можуть бути підтверджені документально.

Як, також, вбачається із матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивачка подала докази понесення незначної частки додаткових витрат, пов`язаних із проведенням аналізів 19.02.2014 на суму 600 грн. (а.с.52-53), придбанням товарів для дітей на суму 293 грн. (а.с. 41), медичних препаратів на суму 446,38 грн. (а.с. 42-43) та продуктів харчування на суму 254,10 грн. (а.с. 44-45).

Крім цього, слід вказати і про те, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 березня 2020 року вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1200 грн. з подальшою індексацією, починаючи з 12.02.2020 і до досягнення дитиною повноліття, що є значно меншим за прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, який відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» на даний час складає для дітей від 6 до 18 років 2218 грн. на місяць, що в силу ст. 182 СК України є рекомендованим розміром аліментів на одну дитину.

Враховуючи вказане, а саме наявність доказів про те, що донька сторін потребує додаткових витрат, відсутність даних про скрутне матеріальне становище відповідача чи інші причини, що не давали б йому змоги сплачувати додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 1000 грн. щомісячно, колегія судді вважає, що доводи апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують та підстав для її задоволення немає.

Доводи апелянта про те, що на його утриманні перебувають батьки інваліди, не є підставою для скасування рішення районного суду, оскільки такі отримують пенсію по інвалідності та не слід вважати, що вказана обставина сама по собі категорично свідчить про неможливість відповідачем сплачувати визначену судом суду, що не слід вважати значною, про що йшлося.

З вище наведеного вбачається, що судом належним чином з`ясовано обставини, що мали значення для справи та надано їм належну правову оцінку, дотримано встановлених ст. 89 ЦПК України правил оцінки доказів, відповідно до яких суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, спростовані наведеним вище та не впливають на законність рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності.

За таких обставин, колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Крім цього, слід виключити із мотивувальної та резолютивної частин рішення помилкову вказівку суду про необхідність стягнення сум додаткових витрат з часу подання позову (з 10.12.2019 року), оскільки статтею 185 СК України стягнення таких додаткових витрат з часу подання позову не передбачено, що передбачено лише для стягнення аліментів (ст. 191 СК України) та самою позивачкою такої вимоги не заявлялось. Відповідно така сума підлягає стягненню з часу набрання рішенням законної сили.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частин рішення суду вказівку суду про стягнення сум додаткових витрат з часу подання позову (з 10.12.2019 року).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2020 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Ю.Р. Мікуш

Т.І. Приколота