Справа № 522/2922/16-ц
Провадження № 2/522/475/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 серпня 2020 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Донцова Д.Ю.
за участі секретаря судового засідання Смокової А.В.,
розглянувши в закритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, Служби безпеки України, Національної поліції України та Генеральної прокуратури України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач 17.02.2016 р. звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, за яким просив стягнути з відповідачів на його користь матеріальну шкоду у розмірі 3 187, 50 (трьох тисяч ста вісімдесяти семи грн. 50 коп.) грн. та моральну шкоду у розмірі 7 143 552, 00 (семи мільйонів ста сорока трьох тисяч п`ятиста п`ятдесяти двох гривень) грн., судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25.11.2014 року приблизно о 16:30 невстановлені військовослужбовці 24 окремого штурмового батальйону Сухопутних військ Збройних Сил України (умовне найменування «військова частина польова пошта НОМЕР_1 » або «батальйон «Айдар») викрали з території складських приміщень, розташованих в АДРЕСА_1 , його, який на той час був заступником голови Новоайдарської районної державної адміністрації, та його знайомого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. На автомобілі ВАЗ-21093, д/з НОМЕР_2 , 1997 р.в., червоного кольору, що належить ОСОБА_2 , невідомі особи відвезли їх у комендатуру військової частини польова пошта НОМЕР_1 (батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_2 »), що розташована у м. Щастя, Новоайдарського району, Луганської області, та закрили їх у підвальному приміщенні. Через 2-3 години затриманим зв`язали руки, на голови одягли мішки і, завантаживши в автомобіль, та вивезли з території комендатури в один із будинків, у якому мешкали військовослужбовці батальйону «Айдар», розташований на території Станично-Луганського району Луганської області, в район 4-го ставка охолоджувача Луганської ТЕС. Там затриманих розвели по різних кімнатах, після чого почали звинувачувати в пособництві сепаратистам та застосовувати різноманітні засоби фізичного та психологічного тиску, а саме: катування, фізичне насилля, знущання та погрози. Зокрема, викрадачами були використані наступні методи фізичних дій відносно ОСОБА_1 : побиття києм та держаком від лопати (під час нанесення ударів руки ОСОБА_1 були зв`язані за спиною); численні удари прикладом автомата по пальцях ніг: вогнепальне поранення стегна; опіки (на ОСОБА_1 виливали кип`ячену воду); позбавлення двох зубів на нижній щелепі (зуби були цілеспрямовано вибиті за допомогою металевої трубки); позбавлення половини фаланги мізинця правої руки (палець був відрізаний щипцями). Позивач посилався й на те, що до нього були застосовані наступні методи психологічного впливу: погрози (загроза фізичної розправи над ним та членами його сім`ї, загроза зґвалтуванням), приниження, знущання. Дані дії супроводжувалися пострілами з вогнепальної зброї над головою ОСОБА_1 , обговорюванням у присутності позивача варіантів його вбивства, зґвалтування його дружини і дочки, продажу його онука на органи. За час знаходження ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у заручниках батальйону «Айдар», приблизно кожні три години, здійснювалася зміна осіб, які їх охороняли. Кожного разу при зміні охорони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протягом деякого часу били по руках, ногах та голові різними предметами. Стверджував, що знаходився у полоні впродовж 5 днів. Знущання та тортури застосовувалися військовослужбовцями військової частини польова пошта НОМЕР_1 (батальйону «Айдар») кожного дня.
30.11.2014 р. військовослужбовці військової частини польова пошта НОМЕР_1 (батальйону «Айдар») посадили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в автомобіль і доставили в с. Новоайдар до магазину «1+1». Після цього їх пересадили в автомобіль марки Фольксваген «Гольф-2», д/з НОМЕР_3 , що належить оперуповноваженому УСБУ в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , який доставив їх e Новоайдарську районну лікарню з тілесними ушкодженнями, а саме: ОСОБА_1 , з попереднім діагнозом: політравма; закрита черепно-мозкова травма; струс головного мозку; множинні удари і гематоми м`яких тканин тулуба, верхніх і нижніх кінцівок; забій правого променезап`ясткового суглоба; закритий перелом ліктьового відростка лівої променевої кістки; баротравма лівого вуха; ушкодження барабанної перетинки лівого вуха; вогнепальне поранення ноги; ОСОБА_2 з діагнозом: множинні удари і гематоми м`яких тканин обличчя, верхніх і нижніх кінцівок.
У період з 02.12.2014 р. по 17.12.2014 р. позивач проходив стаціонарне лікування у травматологічному відділенні ЦМЛ ім. Титова у м. Лисичанськ. За цей час він переніс декілька хірургічних операцій. 04.02.23015 року позивачу встановлена інвалідність 2-ої групи. У період з 19.02.2014 р. по 26.05.2015 р. ОСОБА_1 знаходився на амбулаторному лікуванні у Новоайдарському РТМО. Таким чином, після пережитого ОСОБА_1 переніс кілька операцій, півроку не міг вставати з ліжка, не міг нормально спати, кричав уві сні, постійно відчував біль. Про факт його викрадення в той же день було відомо також і голові на той час Луганської обласної державної адміністрації, та багатьом людям, і правоохоронним органам, його мати зверталась за допомогою в його розшуку та визволенню і до народних депутатів. Про це позивачу вже стало відомо після його визволення. При цьому позивач посилається на те, що його викрали та вчиняли відносно нього дії як катування, позбавлення волі, принижували, били та інше саме на підконтрольній Україні території саме військовослужбовцями, оскільки саме вони його разом з ОСОБА_2 затримали та відвезли до комендатури, звідкіля їх повезли в невідомому напрямку, перетинаючи блокпости, до якогось будинку, де іх тримали 5 діб, постійно знущаючись, б`ючи, принижуючи та завдаючи фізичного та морального болю, яке залишилось на все життя.
Відповідно до листа Новоайдарського районного відділу УМВС України в Луганській області від 02.09.2015 р. №62/6801 в провадженні СВ Новоайдарського РВ ГУМВС України в Луганській області знаходяться матеріали кримінального провадження № 0000571 від 25.11.2014 р., за фактом незаконного позбавлення волі ОСОБА_1 .. У ході проведення досудового розслідування встановлено, що до вчинення кримінального правопорушення причетні невстановлені військовослужбовці в/ч 0624 батальйон «Айдар». Наразі досудове розслідування триває. Наявність вини військовослужбовців батальйону «Айдар» у вчинення протиправних дій по відношенню до ОСОБА_1 може також бути підтверджена показаннями свідків: ОСОБА_2 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також ОСОБА_10 . Останній, станом на 25.11.2015 р. був командиром військової частини польова пошта НОМЕР_1 (батальйон «Айдар»). У телефонній розмові з ОСОБА_11 він повідомляв про те, що ОСОБА_1 надається медична допомога, а отже, був обізнаний у тому, що ОСОБА_1 знаходиться у полоні військовослужбовців, що перебувають під його командуванням. Наразі, ОСОБА_10 перебуває під слідством і обвинувачується у скоєнні низки тяжких злочинів.
Відповідно до листа Міністерства оборони України від 08.12.2014 р. №220/1095-7 для встановлення осіб, які брали участь у вчиненні даного правопорушення, причин і умов, які йому сприяли, Міністерством оборони України призначено службове розслідування. Вказував, що відповідно до листа Служби безпеки України від 30.06.2015 р. №17/Г-114/2 превентивне затримання його у порядку ст. 15-1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» (особливості превентивного затримання у районі проведення антитерористичної операції осіб, причетних до терористичної діяльності) не проводилось. Відповідно до листа Прокуратури Луганської області від 15.07.2015 р. №04/2/8-612 вих 15 встановлено, що органами прокуратури Луганської області рішення про превентивне затримання відносно нього не приймалось і не погоджувалось. Таким чином, його затримання військовослужбовцями військової частини польова пошта НОМЕР_1 (нині НОМЕР_4 ) здійснювалось поза процедурою превентивного затримання (з підстав пособництва сепаратизму), передбаченого вимогами Закону України «Про боротьбу із тероризмом», а відтак вважає, що такі дії слід кваліфікувати як злочин, передбачений ст. 146 Кримінального кодексу України.
За вказаних обставин, посилаючись на положення ст.ст. 22, 23, 1166-1167, 1168, 1174, 1195, 1207 ЦК України, позивач звернувся до суду з дійсним позовом. Розмір матеріальної шкоди, завданої йому незаконними діями і військовослужбовців батальйону «Айдар», позивач розраховує із витрат на його лікування у розмірі 3 187, 50 (трьох тисяч ста вісімдесяти семи грн. 50 коп.) грн.. Також посилався на те, що йому була завдана моральна шкода, яка полягала у тому, що він пережив надлюдських знущань та тортур, що призвело до заподіяння психологічного шоку, посттравматичного стресового розладу, невиправного порушення здоров`я, втрати нормальних життєвих зв`язків. Навіть із плином часу, він й досі продовжує переживати наслідки вищевказаної події. Це призвело до того, що до кінця свого життя позивач буде відчувати страх за своє життя, життя та здоров`я своїх близьких, душевний біль, образу, гнів, приниження, безсилля, несправедливість та повний крах життя. Визначення розміру компенсації моральної шкоди було здійснено судовим експертом ОНДІСЕ Міністерства юстиції України Журавльовою М.О. Відповідно до висновку психологічного експертного дослідження № 6319 від 22.01.2016 р., внаслідок протиправних дій ОСОБА_1 було нанесено моральну шкоду у розмірі 5184 мінімальних заробітних плат за умови наявності прямого умислу заподіювання шкоди, тобто у розмірі 7 143 552, 00 (сім мільйонів сто сорок три тисячі п`ятсот п`ятдесят дві гривні) грн. на день подання позовної заяви.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 3 187,50 грн на відшкодування майнової шкоди та 4 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року касаційну скаргу Міністерства оборони України та Державної казначейської служби України задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2019 року головуючим по справі було визначено суддю Донцова Д.Ю.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2019 року справу було прийнято до свого провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.
10.09.2019 року позивачем було надано заяву про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог, а саме доповнено обґрунтування підстав позову та позивач просить стягнути солідарно з відповідачів шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 3187,50 гривень на відшкодування матеріальної шкоди та 21632832,00 грн. моральної шкоди.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.10.2019 року заяву про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог залишено без руху.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.10.2019 року в задоволенні клопотання про колегіальний розгляд справи відмовлено.
Приморським районним судом м. Одеси 09.10.2019 року ухвалено проводити розгляд справи в закритому судовому засіданні.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2019 року прийнято до розгляду заяву позивача про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог. Залучено до участі у справі в якості співвідповідачів Службу безпеки України, Національну поліцію України та Генеральну прокуратуру України.
27.11.2019 року до суду надійшов відзив на позов від представника Міністерства оборони України, відповідно якого Міноборони заперечує повністю проти позовних вимог ОСОБА_1 , що змінились внаслідок прийняття судом заява позивача про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог, в обґрунтування чого зазначено наступне. Позивач вказує про те, що ознайомившись із матеріалами кримінального провадження (не вказуючи коли саме) впевнився, що ефективного розслідування не проводилося. Але позивач не надав доказів протиправної бездіяльності правоохоронних органів. Позивач надумано та безпідставно заявив по суті новий позов та зазначає про обставини кримінального розслідування, що досліджувалися раніше, тому законних підстав доводити вину посадових осіб військової частини НОМЕР_1 , державних органів влади, держави України в цивільному процесі немає. На думку представника Міноборони, вимоги позивача з наведенням обґрунтування доведеності вини саме військовослужбовців ЗСУ України суперечать і самим позовним вимогам про солідарне стягнення одночасно з усіх відповідачів і власне нормам ст. 1174 ЦК України. Такі вимоги можуть ставитися тільки у межах кримінального провадження за заявою потерпілого або у іншому позовному провадженні щодо оскарження дій чи бездіяльності органів державної влади, держави України. Позивач намагається штучно перекласти вину на усіх відповідачів із солідарною вимогою стягнення шкоди, проте не оскаржує дій чи бездіяльності щодо неефективного розслідування злочину, як вважає позивач, та не пред`являє при цьому позову до держави України. Уособлення позивачем в цьому новому позові співвідповідачів, які є окремими юридичними особами, як одного відповідача держави України є надуманим і незаконним. Опитані військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 та інших військових частин, дислокованих у м. Щастя, свою причетність до зазначеного правопорушення категорично заперечували. Вказано, що остаточні висновки щодо обставин вчинення злочину, застосування фізичної сили до громадян ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та причетних до цього винних осіб, ступеня вини кожного та усунення розбіжностей в поясненнях, наданих під час проведення службового розслідування могли бути зроблені лише за результатами проведених слідчих (розшукових) дій під час проведення досудового розслідування. Відповідні матеріали розслідування були надіслані до слідчого відділу УМВС України в Луганський області. Тому посилання позивача на пояснення ОСОБА_12 , ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та інших осіб не є доказами скоєння злочину. Під час розслідування у кримінальному провадженні №0000571 мають бути встановлені конкретні підозрювані особи, пред`явлено обвинувачення та оголошення вирок суду. Кримінальне провадження за фактом незаконного позбавлення волі ОСОБА_1 розслідується за ч. 2 ст. 146 КК України, де за складом злочину суб`єкт є загальний. Отже, неможливо кваліфікувати незаконні дії щодо ОСОБА_1 як військовий злочин, тобто вчинений військовослужбовцями Збройних Сил України. За запитом представника Міноборони Новойдарським ВП ГУНП України у Луганській області листом від 15.11.2017 року №12471 повідомлено, що у зазначеному кримінальному провадженні осіб, які вчиняли кримінальне правопорушення та яким можливо повідомити про підозру, не встановлено. Отже, твердження позивача, що злочин відносно ОСОБА_1 з 25 листопада по 30 листопада 2014 року вчиняли військовослужбовці військової частини польова пошта НОМЕР_1 або ж вони є причетними до злочину безпідставні та засновані на доказах. Так як особи заподювачів шкоди невстановлені причино-наслідкового зв`язку між протиправними діями та нанесенням моральної шкоди ОСОБА_1 немає. Представник відповідача зазначив, що за відсутності доведеної вини безпосередніх заподіювачів шкоди, причинно-наслідкового зв`язку покласти обов`язок відшкодування матеріальної та моральної шкоди на державу неможливо.
05.12.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву під представника Національної поліції України, відповідно якого представник зазначив, що Національна поліція України позов не визнає повністю, вважає його необґрунтованим та безпідставним, не підтвердженими достатніми, належними та допустимими доказами, а також таким, в якому Національна поліція України є неналежним відповідачем. Умовою застосування судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на деліктні правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів. Представник Національної поліції України зазначає, що наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Представник відповідача вважає, що передчасне уявлення позивача про наявність підстав для задоволення позову у обраний ним спосіб за відсутності при цьому доведеності достатніми, належними та допустимими доказами незаконність дій відповідача, причинного зв`язку між такими діями та завданою шкодою, а також вина особи, яка, на думку позивача, завдала їй такої шкоди, не є підставою для задоволення такого позову.
18.12.2019 року до суду надійшла заява представника позивача про уточнення позовних вимог, а саме просив прийняти відмову від позовних вимог до Служби безпеки України в частині стягнення з цього відповідача матеріальної та моральної шкоди на користь позивача ОСОБА_1
24.12.2019 року до суду надійшов відзив представника Генеральної прокуратури України відповідно якого зазначено, що на цей час досудове розслідування триває. Новоайдарьским відділом Сєверодонецької місцевої прокуратури здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000571 за ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289 КК України та вживаються заходи, спрямовані на встановлення обставин вчинення кримінальних правопорушень та осіб, які їх скоїли. Позивач належних та допустимих доказів незаконності (протиправності) дій чи бездіяльності Генеральної прокуратури України у кримінальному провадженні, спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними не надав, у зв`язку з чим не довів заподіяння йому такої шкоди Генеральною прокуратурою України, тому у задоволенні позову слід відмовити.
17.01.2020 року до суду надійшла відповідь на відзиви відповідачів по справі відповідно якої представник відповідача вважає, що відзиви є необґрунтованими та частково недоречними, визначений суб`єктний склад є вірним та наявні докази щодо наявності вини, тому позовна заява підлягає задоволенню.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.01.2020 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Служби безпеки України щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.01.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.
21.02.2020 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача, відповідно яких просив приєднати до матеріалів справи та врахувати їх при прийнятті по справі рішення.
В судове засідання з`явився позивач та представник позивача адвокат Глазов О.В., які підтримала позовну заяву у повному обсязі з підстав викладених в неї, також просила врахувати письмові пояснення по справі.
Представники відповідачів в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, з підстав викладених у відзивах на позовну заяву.
В судовому засіданні 15.06.2020 року було досліджено матеріали по справі, та розгляд справи було відкладено на 15.06.2020 року.
15.06.2020 року представником відповідача Міністерства оборони України було надано заключено слово, відповідно яких зазначено, що військовослужбовці Збройних Сил України не вчиняли відносно позивача протиправних рішень, дій (викрадення, допити, знущання, катування) чи бездіяльності. Зворотнього матеріали справи не містять. Позивач безпідставно посилається на норми ст.ст. 1174, 1207 ЦК України. Так як обов`язок відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, покладається на державу чи відповідний державний орган, якщо він прямо вказаний законодавством, за встановленим фактом заподіяння шкоди посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Проте такого спеціального Закону не має. Тому Міністерство оборони України неодноразово обґрунтовано зазначало, що не є належним відповідачем у цій справі з посиланням на п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. №4, твердження позивача не є належними доказами, фактично відбувається підміна досудового розслідування цивільним процесом. Під час досудового розслідування не з`ясовано, чи пов`язані злочинні дії невідомих осіб із виконанням службових обов`язків військовослужбовцями Збройних Сил України за посадою чи спеціальним дорученням (наказом) та чи містять такі дії ознаки самоправства. Відсутні докази приналежності елементів одягу осіб, шо вчиняли злочин, до встановленої військової форми військовослужбовців військової частини НОМЕР_4 . Ці всі обставини мають бути встановлені виключно під час досудового розслідування, а не зі слів позивача. Проте досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, осіб, які вчиняли кримінальне правопорушення та яким можливо повідомити про підозру, не встановлено. Отже. За матеріалами справи взагалі не доведена причетність до незаконного позбавлення волі ОСОБА_1 військовослужбовців військової частини польова пошта НОМЕР_1 , відсутній причинно-наслідковий зв`язок.
В судове засідання 26.08.2020 року з`явились позивач та представники сторін по справі. Представник позивача просив задовольнити позовну заяву у повному обсязі, представники відповідачів заперечували проти задоволення позовної заяви.
Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 25 листопада 2014 року приблизно о 16 год. 30 хв. невідомі особи у камуфляжному одязі викрали ОСОБА_1 у с. Денежникове Новоайдарського району Луганської області, що є фактичною обставиною справи, яка встановлена судами відповідно до постанови Верховного Суду від 22 травня 2019 року.
За вказаним фактом слідчим відділом Новоайдарського районного відділу ГУ МВС України у Луганській області 25 листопада 2014 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000571 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 146 КК України.
Досудове розслідування у вказаній справі триває, осіб, які вчинили кримінальне правопорушення та яким можливо повідомити про підозру, не встановлено (а. с. 90, т. 1 лист Новоайдарського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області від 08 червня 2016 року).
Згідно з листом Військової служби правопорядку у Збройних Силах України від 23 травня 2016 року у період з 09 грудня 2014 року по 06 лютого 2015 року Управлінням військової служби правопорядку у Збройних Силах України на підставі звернення голови Луганської обласної державної адміністрації від 01 грудня 2014 року проведено службове розслідування з метою з`ясування причин та умов неправомірного застосування військовослужбовцями військової частини польова пошта НОМЕР_1 фізичної сили до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
В ході вказаного розслідування ОСОБА_2 стверджував, що невідомі особи в камуфльованій формі одягу, обличчя яких було закрито балаклавами, затримали і доставили його та ОСОБА_1 до Луганського училища професійної підготовки співробітників міліції у м. Щастя. ОСОБА_1 письмове пояснення не надав.
Опитані військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 та інших військових частин, дислокованих у м. Щастя, свою причетність до зазначеного правопорушення категоричного заперечували.
Остаточні висновки щодо обставин вчиненого злочину могли бути зроблені лише за результатами проведення слідчих (розшукових) дій. Матеріали зазначеного службового розслідування були направлені до слідчого відділу УМВС України в Луганській області для долучення до матеріалів кримінального провадження (а. с. 91, т. 1).
Згідно з листом Міністерства оборони України від 31 серпня 2016 року у період з 25 по 30 листопада 2014 року військова частина польова пошта НОМЕР_1 входила до складу Сухопутних військ Збройних Сил України, у вказаний період військова частина (підрозділи) розміщувалась на території Луганської області: АДРЕСА_2 (штаб).
Також установлено, що з 30 листопада 2014 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні у Новоайдарській районній лікарні, з 02 по 17 грудня 2014 року у Центральній міській лікарні ім. Титова у м. Лисичанську; з 19 грудня 2014 року по 28 березня 2015 року, з 29 березня по 26 квітня 2015 року, з 27 квітня по 26 травня 2015 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні під наглядом лікаря-хірурга, отримував лікування, що підтверджується листками непрацездатності.
Згідно з випискою з амбулаторної карти ОСОБА_1 встановлений діагноз: політравма; закритий перелом лівого ліктьового відростка зі зміщенням; травматична ампутація 5-го пальця правої кісті; інфікована рана лівої ділянки сідниць з наявністю чужорідного тіла; множинні удари; ссадна тулуба верхніх і нижніх кінцівок; закрита черепно-мозкова травма; струс та забій головного мозку. Проведено дві операції, встановлено посттравматичний розрив лівої барабанної перетинки.
Згідно з випискою епікризу з історії хвороби № 8916 ОСОБА_1 був госпіталізований з 31 травня по 03 червня 2016 року з діагнозом: зрощений перелом ліктьового суглоба лівої ліктьової кості та 01 червня 2016 року отримав оперативне лікування видалення металоконструкції у лівому ліктьовому відростку.
Згідно з медичною амбулаторною карткою ОСОБА_1 проходив психіатричний огляд у лікаря Одеського обласного медичного центру психічного здоров`я, яким встановлено, що рівень його тривоги високий, є напруга, стан втомлений, емоційно пригнічений.
Згідно з висновком № 6319 психологічного експертного дослідження, складеного 22 січня 2016 року експертами Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, ситуація, що пов`язана з отриманням шкоди здоров`ю, є психотравмуючою для ОСОБА_1 . Кардинальне погіршення психологічного стану позивача в період з 25 листопада 2014 року по цей час має причинно-наслідковий зв`язок з діями викрадачів. Моральна шкода, яка завдана позивачу, знаходиться на стадії формування і може продовжувати своє формування протягом тривалого часу, в залежності від віддалених наслідків досліджуваних подій. Можливий розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_1 , становить 5 184 мінімальних заробітних плат, якщо відповідачами за справою будуть особи, які безпосередньо вчинили викрадення, утримували позивача протягом 5 днів та спричинили йому фізичні та психологічні страждання; 518,4 мінімальних заробітних плат, якщо досліджувані обставини будуть віднесені до випадку, коли відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає незалежно від провини заподіювача шкоди.
На разі під час розгляду справи досудове розслідування у кримінальному проваджені №0000571 триває, тому винні особи у скоєних правопорушеннях на разі не встановлено.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з частиною першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Обов`язковою умовою застосування статті 1174 ЦК України є виконання завдання посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень.
Отже, умовою застосування судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на деліктні правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів.
Наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, а військовослужбовці є державними службовцями (частина перша статті 2 Закону України «Про Збройні Сили України»).
Отже, у випадку доведеності спричинення шкоди особі внаслідок неправомірної поведінки військовослужбовців, саме держава відшкодовує таку шкоду на підставі статті 1174 ЦК України.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до ст. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Матеріали справи не містять беззаперечних доказів, фактів, що викрадення, перевезення, подальшого утримання, допитів, катувань та повернення позивача було здійснено саме військовослужбовцями Збройних Сил України, тобто посадовими чи службовими особами Міністерства оборони України.
Матеріали справи містять докази на підтвердження того, що 25 листопада 2014 року приблизно о 16 год. 30 хв. невідомі особи у камуфляжному одязі викрали ОСОБА_1 у с. Денежникове Новоайдарського району Луганської області та 30 листопада 2014 року він потрапив до лікарні з тілесними ушкодженнями.
Разом із тим, матеріали справи не містять достатнього документального підтвердження того, що саме військовослужбовці військової частини польова пошта НОМЕР_1 (батальйон «Айдар») вчинили незаконні дії щодо позивача, враховуючи таке.
Щодо викрадення і тримання в полоні позивача на території дислокації українських військовослужбовців
З приводу посилання позивача, що викрадення вчинено на території дислокації військової частини польова пошта НОМЕР_1 (батальйон «Айдар»), суд зазначає, що кримінальне провадження за фактом незаконного викрадення ОСОБА_1 триває, в ході зазначеного кримінального провадження осіб, які вчинили кримінальне правопорушення та яким можливо повідомити про підозру, не встановлено.
При цьому лист слідчого СВ Новоайдарського РВ ГУ МВС України у Луганській області від 02 вересня 2015 року про те, що до вчинення кримінального правопорушення щодо ОСОБА_1 причетні невстановлені військовослужбовці батальйону «Айдар» (а. с. 43, т. 1) не є процесуальним документом, який у розумінні КПК України є офіційною позицією досудового розслідування у цій справі, та не є підставою для звільнення від доказування цих обставин.
Згідно з листом Військової служби правопорядку у Збройних Силах України від 23 травня 2016 року службове розслідування, проведене Управлінням військової служби правопорядку у Збройних Силах України на підставі звернення голови Луганської області, не підтвердило, що військовослужбовцями Збройних Сил України вчинені протиправні дії, на які посилається позивач.
Відповідно до статей 3, 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії.
Положенням статті 28 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.
Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини як джерела права.
Згідно зі статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
Згідно з частиною першою статті 5 Конвенції кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків, визнаних у вказаній частині, і відповідно до процедури, встановленої законом.
Відповідно до статті 1 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання від 10 грудня 1984 року (далі Конвенція проти катувань), термін «катування» означає будь-який акт, яким будь-якій особі свідомо спричиняється сильний біль або страждання, фізичне та/або моральне, для отримання від неї або третьої особи свідоцтва чи повідомлення, покарати за дії, які здійснила ця особа або третя особа або в здійсненні яких вона підозрюється; а також залякати або примусити її або третю особу. До цього визначення не включають біль або страждання, які виникають в силу законних санкцій, невід`ємні від цих санкцій або викликаються ними випадково. Катування належать до тяжких та свідомо жорстоких, нелюдських та принижуючих людську гідність видів поводження.
Це визначення було прийняте як норма міжнародного права. Отже, для того, щоб дію кваліфікувати як катування, вона має відповідати таким вимогам: завдавати сильних фізичних або моральних страждань; здійснюватися свідомо; здійснюватися офіційною особою або з відома такої особи (тобто вона може бути асоційованим з державою). Катування є засобом, інструментом для досягнення іншої цілі. У Конвенції ООН чітко визначені такі цілі катувань: отримання від особи або третьої особи свідчень або зізнань; покарання її за дії, які вчинила вона або третя особа, або у вчиненні яких вона підозрюється; залякування; примус.
Невизнане затримання особи є повним запереченням гарантій пункту 1 статті 5 Конвенції і серйозним порушенням її положень (Cicek v. Turkey, №25704/94, § 164, 27 February 2001).
Жодна зі сторін не заперечує той факт, що позивач отримав тілесні ушкодження, характер яких свідчить, що позивач зазнав неналежного з ним поводження.
Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини наголошував на відповідальності держави за викрадення і непроведення ефективного розслідування для встановлення долі зниклих людей (див. рішення у справі «Піцаєва та інші проти Росії»).
З матеріалів справи вбачається, що позивач пред`явив цей позов з підстав спричинення йому шкоди незаконними діями військовослужбовців лише до Міністерства оборони України (а. с. 15, т. 1), яке не відповідає за розслідування злочину щодо ОСОБА_1 , а Державна казначейська служба України була залучена до участі у справі як розпорядник його коштів, як слідує з ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2016 року (а. с. 75, т. 1).
Позивач вважає, що протиправні дії відповідача Міністерства оборони України в особі службових осіб цього органу державної влади та бездіяльністю відповідачів Національної поліції України, Генеральної прокуратури України в особі посадових та службових осіб спричинило настання несприятливих наслідків для позивач ОСОБА_1 як неподільного результату. Відповідно до ст. 543 ЦК, особи спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність.
Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).
Враховуючи ті обставини, що кримінальне провадження за фактом правопорушень відносно ОСОБА_1 триває і наразі у ньому відсутні дані про те, що злочин вчинено саме військовослужбовцями, не встановлені винні особи, позивач зі скаргами на дії чи бездіяльність органів досудового слідства не звертався, тому встановити наявність зв`язку між наслідками та діями посадових та службових осіб органів до яких пред`явлено позов не можливо, тому суд дійшов до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, разом з тим, відмова у задоволенні позовної заяви з зазначених підстав, не є перешкодою для звернення з відповідним позовом, після закінчення досудового розслідування за кримінальним провадженням у разі встановлення вини в діях службових осіб відповідача.
Керуючись ст. ст. 11, 15-16, 22, 23, 1174, 1207 ЦК України, ст.ст. 7, 8, 10, 11, 15, 209, 213-215, 263-265, 354 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, Служби безпеки України, Національної поліції України та Генеральної прокуратури України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 07.09.2020 року

Суддя: Д.Ю. Донцов