Житомирський апеляційний суд
Категорія 18 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Бірюченка Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/11099/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 серпня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (надалі - ТзОВ «Автокредит Плюс» або лізингодавець) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 (надалі - боржник або лізингоодержувач). Просило стягнути заборгованість за договором фінансового лізингу від 18 грудня 2013 року №ZR00A! у сумі 136 177,05 грн. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 18 грудня 2013 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до Публічного договору №ZR00A!, чим надала згоду на приєднання до Публічного договору про надання фінансового лізингу на умовах, визначених цим правочином, що розміщений на офіційному веб-сайті ТОВ «Автокредит Плюс» https://planetavto.ua/page/leasing. Відповідно до заяви про приєднання предмет лізингу - автомобіль Chery, модель Eastar, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан, реєстраційний номер НОМЕР_2 . За умовами заяви про приєднання ОСОБА_1 зобов`язалася сплачувати щомісячний платіж у розмірі 1 860 грн. та відшкодовувати лізингодавцю всі витрати, пов`язані з виконанням договору, а також ті, які виникли у лізингодавця упродовж місяця, що передує поточному місяцю. У разі порушення лізингоодержувачем сплати відсотків за користування предметом лізингу, умовами договору передбачено сплату пені та штрафу. ТзОВ «Автокредит Плюс» взяті на себе зобов`язання виконало, тобто передало ОСОБА_1 предмет лізингу - вищезазначений транспортний засіб. Проте, станом на 07 червня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 за договором фінансового лізингу становить 136 177,05 грн. та складається із: простроченої заборгованості за вартістю предмету лізингу в сумі 38 081,45 грн., за простроченими відсотками в сумі 9 111,84 грн., за простроченою комісією в сумі 1 177,33 грн. та пені - 87 806,43 грн.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 серпня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за Договором фінансового лізингу від 18 грудня 2013 року №ZR00A! у сумі 86 370,62 грн. У задоволенні решти позову відмовлено та вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зазначає, що позивачем не надано розрахунку заборгованості, у якому були б відображені усі операції за договором лізингу - яка сума за боргом сплачена, коли був останній платіж, коли почалося нарахування штрафних санкцій. Вважає, що суд безпідставно не застосував позовну давність, про яку вона заявляла письмово. Так, останній платіж вона здійснила 22 липня 2015 року, а з позовом до суду ТзОВ «Автокредит Плюс» звернулося 17 липня 2019 року, а тому до щомісячних платежів, строк виконання яких настав до 17 липня 2016 року, строк позовної давності сплинув. На переконання скаржника позивач має право на стягнення заборгованості з вартості предмету лізингу лише в сумі 9 526,50 грн. (9300 грн. + 226,50 грн.). Суд також безпідставно стягнув пеню, оскільки до вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік.

У відзиві на апеляційну скаргу ТзОВ «Автокредит Плюс» просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зокрема посилається на те, що кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитним договором є 24 січня 2017 року, а тому, на думку позивача, саме від цієї дати необхідно відраховувати строк позовної давності. Також суд не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати до суду контррозрахунок. Окрім того, скаржником не подано доказів на зменшення розміру пені.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково та стягуючи заборгованість за договором фінансового лізингу частково у сумі 86 370,62 грн., суд першої інстанції вважав, що між сторонами укладений договір фінансового лізингу, за умовами якого позивач передав відповідачу транспортний засіб, а відповідач не виконувала належними чином умов договору. Окрім того, суд виходив із того, що загальний строк позовної давності не пропущений, оскільки договором передбачена остання дата погашення - 24 січня 2017 року, а до суду позивач звернувся з позовом 02 липня 2019 року. За таких обставин, суд стягнув у повному обсязі заборгованість із вартості автомобіля (38 081,45 грн.), із процентів (9 111,84 грн.) та комісії (1 177,33 грн.) та частково пеню (38 000 грн.), врахувавши ту обставину, що пеня значно перевищує розмір збитків та відсутні негативні наслідки для позивача через прострочення виконання зобов`язання, при цьому послався на положення частини третьої ст.551 ЦК України.

Колегія суддів не може повністю погодитися із такими висновками суду першої інстанції з наступних міркувань.

Із матеріалів справи вбачається, що 18 грудня 2013 року між ТзОВ «Автокредит Плюс» та ОСОБА_1 підписано заяву про приєднання останньої до Публічного договору від 18 грудня 2013 року №ZR00A!, відповідно до якої ОСОБА_1 приєдналася до Умов та Правил надання фінансового лізингу, які розміщені на веб-сайті позивача (а.с.6-8, 12-17).

Сторонами визнається та обставина, що за умовами договору фінансового лізингу від 18 грудня 2013 року №ZR00A! ОСОБА_1 отримала від ТзОВ «Автокредит Плюс» у платне користування автомобіль Chery, модель Eastar, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу зазначений автомобіль належить ТзОВ «Автокредит Плюс» на прав власності (а.с.9).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

Так, колегія суддів апеляційного суду враховує, що у постанові від 02 жовтня 2019 року в справі №175/3297/16-ц Верховним Судом висловлена наступна правова позиція.

Правовідносини, які виникають у зв`язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізинговий платіж).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 («Лізинг») Глави 58 («Найм (оренда»)) ЦК України та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Ураховуючи аналіз норм чинного цивільного законодавства України, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України.

За імперативними положеннями статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Отже, матеріалами справи доводиться, що договір фінансового лізингу від 18 грудня 2013 року №ZR00A! нотаріально посвідчений не був. За таких обставин, вищевказаний договір, підписаний сторонами, є нікчемним, тобто не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю, а тому суд першої інстанції помилково стягнув заборгованість за договором фінансового лізингу з ОСОБА_1 як сторони цього договору.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коди одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки договір фінансового лізингу у зв`язку з непосвідченням його у нотаріальному порядку є нікчемним та не породив юридичних наслідків, то належить повернути сторони у становище, яке існувало до укладення відповідного договору, тобто застосувати двосторонню реституцію.

Так, на виконання умов договору лізингу від 18 грудня 2013 року ТзОВ «Автокредит Плюс» придбало та передало в користування ОСОБА_1 транспортний засіб - автомобіль Chery, модель Eastar, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Під час судового засідання в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що автомобіля у неї немає. Автомобіль був іржавий та вона його здала у ремонт, але забрати не може, а тому повернути автомобіль ТзОВ «Автокредит Плюс» не спроможна.

Разом із тим, відповідно до додатку №1 до договору фінансового лізингу вартість транспортного засобу (у тому числі ПДВ) становить 62 500 грн. (а.с.7). Суду не надано інших доказів ціни автомобіля на час ухвалення даного рішення. Збирання доказів у цивільній справі не є обов`язком суду, оскільки дана справа не пов`язана із захистом малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними, чи дієздатність яких обмежена, а також відсутні інші випадки, передбачені законом, які б надавали право колегії суддів апеляційного суду збирати докази.

ОСОБА_1 зобов`язалася перед ТзОВ «Автокредит Плюс» здійснити платежі у розмірі та умовах, визначених договором. На виконання зобов`язань нею сплачено загалом 37 375 грн.(а.с.76-79).

Отже, належними та допустимими доказами не доведена інша вартість автомобіля на час ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення, а також не спростована виплачена відповідачем позивачу сума на виконання умов договору фінансового лізингу, а тому з відповідача та користь позивача належить до стягнення 25 125 грн. (62 500 грн. - 37 375 грн.).

Із огляду на те, що судом першої інстанції під час вирішення питання про стягнення заборгованості неправильно застосовані норми матеріального права, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції на ухвалює нове судове рішення, яким стягує з відповідача на користь позивача 25 125 грн.

Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (; м. Дніпро, проспект Праці, буд. 2 Т) 25 125 грн. та 251 грн. 25 коп. судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (; м. Дніпро, проспект Праці, буд. 2 Т) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ) 2 497 грн. 15 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: