Справа № 466/5503/17 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/811/501/19 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Сеньків Х.І.

з участю: ОСОБА_1 , її представників -

ОСОБА_2 , ОСОБА_3

ОСОБА_4 ,його представника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виділення в натурі та визнання за ним права власності на житлові та нежитлові приміщення (квартира 2), які позначені на Технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленому 19.06.2017 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» такими позначками: мезонін (мансарда) 2.1/7.2 коридор; - 2.2/13.6 житлова кімната; - 2.3/18.1 житлова кімната; - 2.4/11.5 житлова кімната; - 2.5/7.3 кухня; - 2.6/3.7 тамбур; - 2.7/4.6 санвузол, загальною площею 66,0 кв.м. в будинку А-1 по АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог покликався на те, що рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 25.09.1972 року розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також визнано право особистої власності в будинку АДРЕСА_1 , а саме: за ОСОБА_6 на 3/4 частини, за ОСОБА_7 на 1/4 частину будинкуволодіння. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 04.10.1973 року розділено між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 реально будинок АДРЕСА_1 . Зокрема, ОСОБА_6 виділено в реальне користування приміщення : -1-1, 1-2, 1-5, 1-8, 1-9, 1-10, підвал та горище над приміщенням 1-5, 3/4 земельної ділянки, що примикає до її частки будинку; ОСОБА_7 виділено в реальне користування приміщення: -1-11, 1-12, 1-13, 1-14 та горище над приміщеннями -1-8, 1-9, 1-10. Для виходу в мезонін облаштувати сходи-марш за рахунок ОСОБА_7 і виділити в його реальне користування 1/4 частки земельної ділянки, що примикає до входу в мезонін.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 10.04.1974 року ОСОБА_6 виділено в реальне користування також приміщення: -1-3 коридор, 1-4 ванна, 1-6 кухня, 1-7 кладова.

27.10.1981 року складено комісійний акт про закінчення будівництва і введення його в експлуатацію, яке складається з двох квартир: квартира 1 загальна площа 83,20 кв.м, житлова 52,30 кв.м.; квартира 2 загальна площа 55,70 кв.м., житлова - 25,40 кв.м. ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було видано реєстраційні посвідчення на відповідні частки будинку АДРЕСА_1 .

Позивач зазначав також, що він здійснив перепланування належних йому мезоніну та горища, в результаті чого загальна площа приміщень збільшилася з 52,5 кв.м. на 63.10 кв.м., а загальна площа будинку збільшилася з 138,90 кв.м. до 146,30 кв.м.

20.02.2012 року присвоєно поштові номери буд.А-1 (НОМЕР_1), загальною площею 144,0 кв.м., а буд.Б-2 (НОМЕР_2) загальною площею 61,6 кв.м. 08.11.2013 року внесено зміни в розпорядження про присвоєння поштових адрес, а саме: замінено загальну площу буд.А-1 ( НОМЕР_1 ) на 146,3 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 . Відповідно до заповіту від 29.12.1993 року все належне їй майно перейшло в порядку спадкування ОСОБА_1 .

У зв`язку із відмовою державного нотаріуса Третьої Львівської нотаріальної контори у реєстрації права власності на належне нерухоме майно ОСОБА_4 , останній змушений звернутися до суду.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на приміщення по АДРЕСА_1 позначені в технічному паспорті ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 19.06.2017 року НОМЕР_3 наступними літерами:

2.1 мансарда, площею 7.2 кв.м.; 2.2 житлова кімната, площею 13,6 кв.м.; 2,3 житлова кімната, площею 18,1 кв.м.; 2-4 житлова кімната, площею 11,5 кв.м.; 2.5 кухня, площею 7,3 кв.м.; 2-6 тамбур, площею 3,7 кв.м.; 2.7 санвузол, площею 4,6 кв.м., загальною площею 66,0 кв.м. в будинку А-1.

Виділено в натурі ОСОБА_4 приміщення по АДРЕСА_1 , позначені в технічному паспорті ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 19.06.2017 року НОМЕР_3 наступними літерами:

2.1 мансарда, площею 7.2 кв.м.; 2.2 житлова кімната, площею 13,6 кв.м.; 2,3 житлова кімната, площею 18,1 кв.м.; 2-4 житлова кімната, площею 11,5 кв.м.; 2.5 кухня, площею 7,3 кв.м.; 2-6 тамбур, площею 3,7 кв.м.; 2.7 санвузол, площею 4,6 кв.м., загальною площею 66,0 кв.м. в будинку А-1.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним та необгрунтованим. Покликається на те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що позивачу ОСОБА_4 належить частка, яка відповідає приміщенням мезоніну та горища. Наведене суперечить відомостям щодо зареєстрованого за позивачем права власності, наявним у ДРРПНМ, відповідно до яких позивач є власником ідеальної частки розміром ј будинку АДРЕСА_1 . Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділом конкретних приміщень не припиняє право спільної часткової власності та не означає реальний поділ майна між співвласниками.

Також апелянт вважає, що суд безпідставно взяв до уваги як доказ технічної можливості поділу будинку в натурі висновок №3/2247 від 09.02.2012р. «Про розподіл будинку АДРЕСА_1 на два самостійних», оскільки згідно даного висновку, можливо розділити будинок на два самостійних - спірний будинок за адресою АДРЕСА_1 (літ.А1) та будинок по АДРЕСА_2 (літ.Б2), який не є предметом спору. В той же час, жодного експертного висновку про технічну можливість реального поділу спірного будинку за адресою АДРЕСА_1 в матеріалах справи немає.

Зазначає, що визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Однак оскаржуваним рішенням визнано за позивачем ОСОБА_4 право власності на частину будинку площею 66,0 кв.м., що, з урахуванням загальної площі будинку, завідомо не відповідає розміру частки 1/4, що належить позивачу.

Крім наведеного, апелянт покликається на те, що успадкувала після смерті матері ОСОБА_6 не все майно, яке належало спадкодавцю, а лише частку 9/16, оскільки позивач має право на обов`язкову частку після смерті матері в розмірі 3/16 частин спірного будинку, яку на даний час не оформив, що є додатковою підставою для неможливості вирішення в судовому порядку питання про поділ будинку в натурі.

За вищенаведеного просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представників ОСОБА_8 , ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів вірно встановлено встановлено наступні обставини:

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 25.09.1972 року розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також визнано право особистої власності в будинку АДРЕСА_1 , а саме: за ОСОБА_6 на 3/4 частини, за ОСОБА_7 на 1/4 частину будинкуволодіння.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 04.10.1973 року розділено між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 реально будинок АДРЕСА_1 . Зокрема, ОСОБА_6 виділено в реальне користування приміщення : -1-1, 1-2, 1-5, 1-8, 1-9, 1-10, підвал та горище над приміщенням 1-5, 3/4 земельної ділянки, що примикає до її частки будинку; ОСОБА_7 виділено в реальне користування приміщення: -1-11, 1-12, 1-13, 1-14 та горище над приміщеннями -1-8, 1-9, 1-10. Для виходу в мезонін облаштувати сходи-марш за рахунок ОСОБА_6 і виділити в його реальне користування 1/4 частки земельної ділянки, що примикає до входу в мезонін.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 10.04.1974 року ОСОБА_6 виділено в реальне користування також приміщення: -1-3 коридор, 1-4 ванна, 1-6 кухня, 1-7 кладова.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 06.07.1976 року, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , ОСОБА_9 придбав у власність 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з Договором купівлі-продажу від 30.11.1977 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , ОСОБА_4 придбав у власність 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 .

27.10.1981 року складено комісійний акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з двох квартир: квартира 1 загальна площа 83,20 кв.м., житлова 52,30 кв.м.; квартира 2 загальна площа 55,70 кв.м., житлова -25,40 кв.м., загальною площею будинку 138,90 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів м.Львова №100 від 09.03.1982 року затверджено акт від 27.10.1981 року.

13.07.1982 року Львівське міжміське бюро технічної інвентаризації видало ОСОБА_6 реєстраційне посвідчення, згідно з яким за нею зареєстровано 3/4 частини будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 25.09.1972 року. Також 13.07.1982 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації видано ОСОБА_4 реєстраційне посвідчення, відповідно до якого за ним зареєстрованого 1/4 частина будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30.11.1977 року.

Як вбачається з висновку №3/2247 від 09.02.2012 року «Про розподіл будинку АДРЕСА_1 на два самостійних», виготовленого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» технічно можливо розділити вищезазначений будинок на два самостійних із присвоєнням окремих номерів, а саме: за буд.літ.А-1 , який займає ОСОБА_4 1/4, ОСОБА_1 3/4 частини в цілому (загальною площею 144,0 кв.м., житловою площею 90,8 кв.м.) залишити НОМЕР_1 ; за буд.літ.Б-2, який займає ОСОБА_4 в цілому (загальною площею 45,1 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м.) присвоїти НОМЕР_2.

20.02.2012 року присвоєно поштові номери буд.А-1 (НОМЕР_1), загальною площею 144,0 кв.м., а буд.Б-2 (НОМЕР_2) загальною площею 61,6 кв.м. 08.11.2013 року внесено зміни в розпорядження про присвоєння поштових адрес, а саме: замінено загальну площу буд.А-1 ( НОМЕР_1 ) на 146,3 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 . Відповідно до заповіту від 29.12.1993 року все належне їй майно перейшло в порядку спадкування ОСОБА_1 .

З довідки, виданої ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 05.04.2016 року вбачається, що станом на 29.12.2012 р. в будинку АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_6 3/4 частини будинку на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25.09.1972 року, акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію від 27.10.1981 року та рішення Шевченківської районної ради народних депутатів м. Львова №100 від 09.03.1982 року, за ОСОБА_4 1/4 частина на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу №11189 від 30.11.1977 року. Станом на 05.04.2016 року будинок АДРЕСА_1 складається з шести житлових кімнат та двох кухонь, житловою площею 90,8 кв.м., загальною площею 146,3 кв.м.

Крім того, судом вірно встановлено, що ОСОБА_4 здійснив переобладнання мезоніну спірного будинку, в результаті чого загальна площа будинку збільшилася з 138,90 кв.м. до 149,20 кв.м.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що встановлені судом першої інстанції обставини не дають підстав для висновку, до якого помилково прийшов суд першої інстанції про те, що позивач перепланував належний йому мезонін та горище, і в результаті цього загальна і житлова площа приміщень, яка відповідала набутій ним у власність 1/4 частини будинку збільшилася з 52,5 кв.м. до 66,0 кв.м.

З рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04.10.1973 року та додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10.04.1974 року вбачається, що судом було прийнято рішення про реальний поділ будинку з виділенням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у власність конкретно визначених частин будинку. Водночас, відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04.10.1973 року, для реального поділу будинку слід було за рахунок відповідача ОСОБА_7 влаштувати сходи-марш для окремого виходу в мезонін, також ОСОБА_7 зобов`язаний був сплатити ОСОБА_6 компенсацію в розмірі 107,50 крб за зменшення належної їй ідеальної частки ѕ у спірному будинку.

У матеріалах справи відсутні докази про виконання сторонами ОСОБА_7 та ОСОБА_6 рішення Шевченківського м. районного суду Львова від 04.10.1973 року та додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10.04.1974 року, як в частині проведення необхідних будівельних робіт, здачі в експлуатацію та реєстрації права власності сторін на окремі частини будинку, як на окремі об`єкти нерухомого майна, так і в частині сплати відповідачем ОСОБА_7 визначеної судом компенсації на користь позивача ОСОБА_6 .

Колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , розпорядившись належними їм цивільними правами на свій розсуд, до припинення їх права власності на спірний будинок не вчинили дій, необхідних для реалізації рішення Шевченківського районного суду Львова від 04.10.1973 року та додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10.04.1974 року, та були співвласниками спірного будинку на праві спільної часткової власності з розміром ідеальних часток 1/4 та 3/4 відповідно.

В матеріалах справи також відсутні відомості про процесуальне правонаступництво щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у справі №2-1145/1973, у межах розгляду якої ухвалено рішення Шевченківського м. районного суду Львова від 04.10.1973 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10.04.1974 року.

Як вірно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_7 відповідно до договору купівлі-продажу від 06.07.1976 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , нотаріально посвідченого Третьою держнотконторою за реєстровим № 6554, продав ОСОБА_9 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_9 відповідно до договору купівлі-продажу від 30.11.1977 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , нотаріально посвідченого Третьою держнотконторою за реєстровим № 11189, продав позивачу 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 .

З договору купівлі-продажу від 30.11.1977 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_9 вбачається, що позивач взяв на себе обов`язки по добудові будинку.

27.10.1981 року складено комісійний акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з двох квартир: квартира 1 загальна площа 83,20 кв.м., житлова 52,30 кв.м.; квартира 2 загальна площа 55,70 кв.м., житлова -25,40 кв.м., загальною площею будинку 138,90 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів м. Львова №100 від 09.03.1982 року затверджено акт від 27.10.1981 року.

13.07.1982 року Львівське міжміське бюро технічної інвентаризації видало ОСОБА_6 реєстраційне посвідчення, згідно з яким за нею зареєстровано 3/4 частини будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25.09.1972 року. Також 13.07.1982 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації видано ОСОБА_4 реєстраційне посвідчення, відповідно до якого за ним зареєстрованого 1/4 частина будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30.11.1977 року.

Отже, колегія суддів вважає встановленим, що позивач є власником ј ідеальної частки спірного будинку загальною площею 138,90 кв.м. і таке його право належним чином зареєстроване.

Частиною 3 ст. 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно ч. 1-2 ст. 367 ЦК України визначено, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» встановлено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що виходячи зі змісту ст.115 ЦК України це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Вирішення питання про технічну можливість виділення кожному із співвласників відокремленої частини будинку з самостійним виходом та з мінімальним відхиленням від розміру ідеальної частки співвласників потребує знань інших, ніж в галузі права, що, відповідно до ст. ст. 103, 106 ЦПК України є підставою для надання суду висновку експерта, виконаного на підставі договору з учасником справи, або призначення відповідної експертизи судом. Проте позивач не надав суду відповідного висновку експерта та не клопотав перед судом про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи.

Отже, судом на підставі належних та допустимих доказів не встановлено технічної можливості такого поділу відповідно до часток сторін у праві спільної частковій власності на спірний будинок, не встановлено також розміру збільшення чи зменшення часток кожного співвласника при проведенні реального поділу, не встановлено дійсної вартості спірного будинку, а отже, необхідності сплати та розміру компенсації одному із співвласників за зменшення його частки.

За вищенаведеного, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про поділ будинку і визнання права власності на конкретні приміщення цього будинку та вважає, що в задоволенні таких слід відмовити за безпідставністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04.09.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Цяцяк Р. П.