ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3400/19 Номер провадження 22-ц/814/400/20Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,
при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2019 року (повний текст судового рішення складено 27 листопада 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, третя особа Управляння Державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області,

В С Т А Н О В И В:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
14 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Полтави з вищевказаним позовом, у якому просив визнати незаконним наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 97 від 21 травня 2019 року про звільнення його у зв`язку з прогулом та зобов`язати командира військової частин поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді стрільця команди воєнізованої охорони (далі ВОХОР).
Позовну заяву мотивував тим, що з 23 січня 2019 року працював у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця команди ВОХОР. 14 травня 2019 року звертався до сімейного лікаря, мав продовжити лікування та спостереження, але графік роботи змінили на щоденний, тому продовжити лікування не міг. 15 травня 2019 року попросив надати відпустку без збереження заробітної плати, в задоволенні якої відмовили, тому 16 травня 2019 року розірвав трудовий договір на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. 23 травня 2019 року отримав трудову книжку та дізнався, що був звільнений не 16 травня 2019 року, а 21 травня 2019 року за частиною 4 статті 40 КЗпП України.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі відмовлено.
При розгляді справи суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2019 року про відмову у задоволенні його позовних вимог до військової частини НОМЕР_1 та ухвалити нове рішення, яким визнати його звільнення з роботи незаконним та поновити його на роботі.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі позивач зазначає: він неодноразово звертався до посадових осіб про порушення при несенні вартової служби, а тому вважає, що його вирішили позбутися; суд не з`ясував законність його відсторонення; позивач не погоджується, що вчинив прогул; суд не з`ясував ту обставину, що він проходив реабілітацію після отримання виробничої травми; суд не витребував розрахункових документів щодо заробітної плати; суд безпідставно зазначив, що в поданій заяві він не просить змінити формулювання причин звільнення;
Щодо відзиву на апеляційну скаргу
Відповідно до частини 1 статті 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Згідно із частиною 4 статті 178 ЦПК України копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

Стаття 360 ЦПК України передбачає подання відзиву на апеляційну скаргу. Згідно з частиною 4 статті 360 ЦПК України до відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

ЦПК України не передбачає надання судом строку на усунення недоліків відзиву або заперечення. Отже, якщо відзив або заперечення не відповідає вимогам ЦПК України, вони не приймаються судом до уваги.

До відзиву на апеляційну скаргу по даній справі не додано докази надсилання його копій та доданих матеріалів іншим учасникам справи, а тому він не підлягає врахуванню при розгляді апеляційної скарги.

Позиція учасників справи у суді апеляційної інстанції
ОСОБА_1 , вважається повідомленим про час та місце розгляду справи згідно частини 1 статті 131 ЦПК України, оскільки згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 відсутній за вказаною ним адресою. Крім того, до суду апеляційної інстанції надійшла телефонограма від ОСОБА_1 , у якій він просить розглядати справу без його участі.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважає, що рішення суду ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 відповідно до наказу № 14 від 22 січня 2019 прийнятий на роботу з 23 січня 2019 року на посаду стрільця команди воєнізованої охорони.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 10 травня 2019 року № 157 «Про проведення службового розслідування» (а.с. 119, 112) наказано провести розслідування по факту грубого порушення виконання службового завдання вартовим стрільцем команди воєнізованої охорони працівником ЗСУ ОСОБА_1 . На час проведення розслідування стрільця ОСОБА_1 відсторонено від несення вартової служби та встановлено йому 8-ми годинний робочий день.
Наказом від 21 травня 2019 року № 97 звільнено з роботи 21 травня 2019 року працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 , стрільця команди воєнізованої охорони, відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.
Судом першої інстанції також правильно встановлено та не оспорюється позивачем, що ОСОБА_1 16 травня 2019 року в робочий час був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Також ОСОБА_1 був відсутній на роботі 17, 20 та 21 травня 2019 року.
При цьому, суд першої інстанції вірно оцінивши докази у справі, правильно вказав, що дана обставина повністю підтверджена рапортами та доповідними записками начальника команди ВОХОР ОСОБА_2 , який є безпосереднім керівником позивача (а.с. 79, 83, 85, 88), складеними актами (а.с. 80, 81, 82, 84, 86, 87, 89), які не спростовані позивачем.
Окрім складених відповідачем актів, дана обставина повністю визнається позивачем ОСОБА_1 , який надав в судовому засіданні пояснення про те, що залишив роботу 16 травня 2019 року близько 11 години за умови, що робочий день було встановлено до 17 години, в період 17, 20 та 21 травня 2019 року на роботу не виходив.
Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини
Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.
Згідно положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такі заходи стягнення як догана або звільнення.
Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
При розгляді даної справи, колегія суддів виходить із того, що передбаченим пунктом 4 статті 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Відтак, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
Позиція суду апеляційної інстанції щодо висновків суду першої інстанції
Встановивши факт відсутності позивача на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без жодних поважних причин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідач, який є роботодавцем, в силу норм пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України мав повноваження на розірвання укладеного з позивачем трудового договору.
Відтак, висновок суду першої інстанції, що звільнення позивача ОСОБА_1 з займаної посади за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом проведено відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства.
Щодо аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Відносно посилання на неодноразове звернення позивача до посадових осіб про порушення при несенні вартової служби.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на ту обставину, що його вирішили позбутися у зв`язку із звернення до посадових осіб по причині порушення при несенні вартової служби не підтверджується матеріалами справи.
Крім того, звернення до посадових осіб військової частини відносно порушень, які на думку ОСОБА_1 мають місце, не позбавляють його обов`язку дотримуватися трудової дисципліни.
Щодо відсторонення ОСОБА_1 від несення вартової служби
Як було встановлено судом першої інстанції згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 10 травня 2019 № 157 «Про проведення службового розслідування» (а.с. 119, 112) наказано провести розслідування по факту грубого порушення виконання службового завдання вартовим стрільцем команди воєнізованої охорони працівником ЗСУ ОСОБА_1 . На час проведення розслідування стрільця ОСОБА_1 відсторонено від несення вартової служби та встановлено йому 8-ми годинний робочий день.
Позивач не наводить суду доказів незаконності його відсторонення від несення вартової служби.
Також, колегія суддів звертає увагу, що із урахуванням характеру виконуваної позивачем роботи, а саме, несення вартової служби зі зброєю, події, яка стала причиною службового розслідування, дії командування військової частини є обґрунтованими.
Щодо незгоди позивача із висновком суду про вчинення прогулу.
Виходячи зі змісту пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Матеріали справи не містять доказів поважності відсутності позивача на робочому місці 16, 17, 20, 21 травня 2019 року в робочий час.
При цьому, посилання позивача на подану заяву про звільнення згідно частини 3 статті 38 КЗпП України є безпідставними та не підтверджуються матеріалами справи.
Так, відповідно до норм статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
Згідно з частиною 3 статті 38 КЗпП України, на яку посилається позивач як на підставу розірвання трудового договору з відповідачем, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Тобто, суд першої інстанції вірно вказав, що норми трудового законодавства обов`язковою передумовою розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачають необхідність волевиявлення працівника шляхом подання відповідної заяви працівником роботодавцю про звільнення з роботи.
Однак, докази на підтвердження тієї обставини, що позивач ОСОБА_1 16 травня 2019 року звертався до відповідача з заявою про звільнення з роботи на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України матеріали позовної заяви не містять.
Слід зазначити, що судом першої інстанції дано правильну оцінку тому, що 16 травня 2019 року ксерокопія заяви про звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України позивачем ОСОБА_1 була надіслана відповідачу засобами поштового зв`язку (а.с. 98-100), яка отримана відповідачем 22 травня 2019 року, не може бути оцінено як поважність причин відсутності позивача на роботі в період 16, 17, 21 травня 2019 року, оскільки роботодавець не знав та не міг знати про існування такої заяви.
При цьому судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 стверджуючи в поданій до суду позовній заяві про те, що один примірник заяви про розірвання трудового договору 16 травня 2019 року лишив роботодавцю, не надав доказів на підтвердження факту подання заяви. Разом з тим, надаючи свої пояснення в суді першої інстанції, позивач підтвердив, що заяву про звільнення не здавав ні до відділу кадрів, ні до канцелярії, ні до будь-якого підрозділу, який би мав можливість та повинен був зареєструвати факт подання такої заяви, а пояснив, що після того, як заяву відмовився отримати начальник команди ВОХОР ОСОБА_2 , залишив таку заяву на КПП. Тобто, ОСОБА_1 підтвердив обставину, що до роботодавця заява про звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України подана не була.

Також колегія суддів звертає увагу, що була надіслана не заява про звільнення, а ксерокопія, крім того, працівник не вказав, з якої дати він просить розірвати з ним трудовий договір.
Крім того, позивачем не надано доказів наявності підстав для звільнення його на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України.
Є вірним та відповідає обставинам справи висновок суду першої інстанції про те, що встановлення роботодавцем 8-ми годинного робочого дня на час проведення розслідування не є зміною істотних умов праці, передбаченою частиною 3 статті 32 КЗпП України.
Відтак, аргументи наведені в апеляційній скарзі позивачем щодо відсутності прогулу не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді апеляційної інстанції.
Відносно реабілітації після отриманої травми
Доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що причина відсутності на роботі була реабілітація після отриманої травми не ставить під сумнів правильність рішення суду першої інстанції тому, що жодних доказів про те, що відповідач проходив реабілітацію та не міг за станом здоров`я з`явитися на роботу суду не надано.
Щодо інших доводів апеляційної скарги
Оскільки підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі відсутні, посилання на не витребування даних щодо заробітної плати відповідача не являються підставою для задоволення апеляційної скарги та не дають підстави для скасування судового рішення.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що виходячи із принципу дизпозитивності (частина 1 статті 13 ЦПК України) суд розглядає спір в межах заявлених позовних вимог.
У апеляційній скарзі позивач також зазначає, що суд безпідставно вказав, що він не ставить питання про зміну підстав звільнення.
Однак, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу, що дане посилання суду першої інстанції не вплинуло на правильність прийнятого рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Як вбачається з частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до переконання, що доводи, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а тому підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Щодо судових витрат
За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 14 лютого 2020 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко