Постанова

Іменем України

19 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 138/2502/16-ц

провадження № 61-45499св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 20 квітня 2018 року в складі судді Цибульського О. Є. та постанову апеляційного суду Вінницької області від 06 вересня 2018 року в складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Берегового О. Ю., Марчук В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 01 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 975/46-146, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у сумі 45 000,00 доларів США зі сплатою 13,5% річних строком до 31 січня 2023 року.

Цього ж дня 01 лютого 2008 року у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 050/1-88, згідно умов якого остання взяла на себе зобов`язання у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_1 умов з оплати суми кредиту, відсотків за користування кредитними коштами, інших платежів у розмірі та на умовах, передбачених кредитним договором.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачами своїх зобов`язань, внаслідок чого станом на 15 липня 2016 року утворилась заборгованості у розмірі 78 154,24 доларів США, що еквівалентно 1 938 070 грн 48 коп., з яких: 34 945,19 доларів США (еквівалент 866 571 грн 56 коп.) заборгованість за кредитом, 26 484,53 доларів США (еквівалент 656 763 грн 93 коп.) - заборгованість за відсотками, 5907,22 доларів США (еквівалент 146 487 грн 37 коп.) - пеня за несвоєчасне погашення кредиту за період з 15 липня 2015 року по 14 липня 2016 року, 10 817,30 доларів США (еквівалент 268 247 грн 63 коп.) - пеня за несвоєчасне погашення відсотків за період з 15 липня 2015 року по 14 липня 2016 року, банк просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 20 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову до боржника, суд першої інстанції виходив з того, що банк 27 січня 2012 року направив відповідачу досудову вимогу про дострокову сплату заборгованості за кредитом, відсотків та штрафних санкцій, і тим самим змінив строк виконання основного зобов`язання, проте до суду звернувся лише у липні 2016 року, тобто з пропуском строку, про застосування якого заявлено відповідачем. Відмовляючи у позові до поручителя, суд врахував висновок експерта № 212- П від 11 липня 2017 року, яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Сторона 3, поручитель ОСОБА_2 » договору поруки № 050/1-88 від 01 лютого 2008 року (зворотня сторона) виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Від імені поручителя ОСОБА_2 » договору поруки № 050/1-88 від 01 лютого 2008 року (лицьова сторона) виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Вінницької області від 06 вересня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» залишено без задоволення, а рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 20 квітня 2018 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову. При цьому суд відхилив доводи банку про переривання строку позовної давності у серпні 2013 року, оскільки такі не доведені належними доказами.

Короткий зміст вимог касаційної скаргита узагальнення її доводів

У жовтні 2018 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга АТ «Укрсоцбанк», в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано здійснення ОСОБА_1 останнього платежу 02 серпня 2013 року, у зв`язку із чим строк позовної давності перервався. До суду з цим позовом банк звернувся у липні 2016 року, тобто в межах строку позовної давності, а тому позовні вимоги підлягали задоволенню.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не поданий

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 17 жовтня 2018 року, відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу №138/2502/16-ц з суду першої інстанції.

У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 вересня 2019 року справу №138/2502/16-ц призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 01 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 975/46- 146, згідно якого їй був наданий кредит у сумі 45 000,00 доларів США строком до 31 січня 2023 року.

Видача позичальнику коштів підтверджується заявами про видачу готівки №54 від 08 та 14 лютого 2008 року, а також меморіальними валютними ордерами № 1 та № 10.

Згідно пункту 1.1.2.1 кредитного договору погашення кредиту здійснюється щомісячно до 10 числа, починаючи з березня 2008 року, рівними частинами в сумі 250,00 доларів США до 31 січня 2023 року, на умовах визначених в договорі.

Згідно підпункту 3.3.7 договору позичальник зобов`язалась своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному пунктом 1.1 цього договору.

Відповідно до пункту 4.4. договору, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених підпунктом 3.3.7. цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафом санкції (штраф, пеню).

Також матеріали справи містять копію договору поруки № 050/1-88, укладеного від імені ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк», для забезпечення виконання зобов`язань боржником за кредитним договором № 975/46-146.

Разом з тим, згідно висновку експерта № 212-П від 11 липня 2017 року, підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Сторона 3, поручитель ОСОБА_2 » договору поруки № 050/1-88 від 01 лютого 2008 року (зворотня сторона) виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Від імені поручителя ОСОБА_2 » договору поруки № 050/1-88 від 01 лютого 2008 року (лицьова сторона) виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Звертаючись до суду з цим позовом, банк посилався на неналежне виконання відповідачами своїх зобов`язань, внаслідок чого станом на 15 липня 2016 року утворилась заборгованості у розмірі 78 154,24 доларів США, що еквівалентно 1 938 070 грн 48 коп., з яких: 34 945,19 доларів США (еквівалент 866 571 грн 56 коп.) заборгованість за кредитом, 26 484,53 доларів США (еквівалент 656 763 грн 93 коп.) - заборгованість за відсотками, 5907,22 доларів США (еквівалент 146 487 грн 37 коп.) - пеня за несвоєчасне погашення кредиту за період з 15 липня 2015 року по 14 липня 2016 року, 10 817,30 доларів США (еквівалент 268 247 грн 63 коп.) - пеня за несвоєчасне погашення відсотків за період з 15 липня 2015 року по 14 липня 2016 року.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

За вимогами статті 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Як зазначалося вище, згідно висновку експерта № 212-П від 11 липня 2017 року, підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Сторона 3, поручитель ОСОБА_2 » договору поруки № 050/1-88 від 01 лютого 2008 року (зворотня сторона) виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Від імені поручителя ОСОБА_2 » договору поруки № 050/1-88 від 01 лютого 2008 року (лицьова сторона) виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, зважаючи на положення вказаних вище норм, а також те, що ОСОБА_2 не підписувала договір поруки № 050/1-88 від 01 лютого 2008 року, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови АТ «Укрсоцбанк» в частині позовних вимог до ОСОБА_2 .

Щодо позовних вимог банку до боржника ОСОБА_1 , то судами враховано направлення їй банком вимоги від 27 січня 2012 року про сплату кредитної заборгованості в повному обсязі, відсотків та штрафних санкцій протягом 30 днів з моменту отримання письмового повідомлення. Боржник сама надала суду копію направленої їй вимоги.

При цьому ОСОБА_1 заявила клопотання про застосування строків позовної давності.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

За правилами частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ураховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року справа № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року справа № 202/4494/16.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що надіславши досудову вимогу, банк встановив новий строк виконання зобов`язання за кредитним договором, і саме з дати, вказаної у вимозі, починається перебіг строку позовної давності, у даному випадку з лютого 2012 року, проте до суду з цим позовом банк звернуся лише 28 липня 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

При цьому апеляційним судом вмотивовано відхилено доводи банку про переривання строку позовної давності, оскільки розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви АТ «Укрсоцбанк» на підтвердження факту виконання (невиконання) зобов`язань за укладеним правочином, не відноситься до визначених у нормативному порядку документів, що підтверджував би, зокрема, проплати позичальницею коштів у повернення кредиту.

У даній справі представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Зінченко А. А. неодноразово у судових засіданнях підкреслював, що, починаючи з жовтня 2011 року, його довірителька кошти на погашення заборгованості за кредитним договором не сплачувала, внаслідок чого 27 січня 2012 року кредитодавець направив їй лист з вимогою достроково протягом тридцяти календарних днів після отримання цієї вимоги погасити усю заборгованість станом на 16 січня 2012 року за взятими згідно правочину зобов`язаннями. Представник ОСОБА_1 категорично стверджував про несплату боржницею 200 доларів США у серпні 2013 року, посилався на недоведеність такого факту позивачем у встановленому, безспірному порядку, наголошував на замовчуванні банком перед судом наявності факту зміни позичальником строку виконання ОСОБА_1 зобов`язань у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

У правовій позиції Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 зазначено, що вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Про переривання позовної давності не свідчить наданий банком розрахунок без підтвердження квитанціями, касовими ордерами та іншими документами, що засвідчують здійснення платежу особисто позичальником та визнання ним боргу, оскільки відповідач заперечував вчинення цих дій.

Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 19 серпня 2019 року у справі № 570/2528/15-ц та від 11 червня 2020 року у справі №464/7430/16.

Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, що переривання строку позовної давності не може підтверджуватися лише наданим банком розрахунком, за відсутності квитанції, касового ордера, або інших документів, що засвідчують визнання боргу боржником.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновку судів першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 20 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Вінницької області від 06 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов