РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/2188/20

Провадження № 2-о/638/97/20

03.09.2020 року м. Харків

Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Рибальченко Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Мхітарян Л.Е.,

представника заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені Дзержинського районного суду міста Харкова заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа Харківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області про встановлення факту родинних відносин,-

встановив:

ОСОБА_2 (далі за текстом заявник) звернулася до суду з заявою, в якій просить суд встановити факт родинних відносин між онучкою ОСОБА_2 та її бабою ОСОБА_3 .

В обґрунтування заяви зазначила, що в документах, які посвідчують особу її баби ОСОБА_3 містяться технічні помилки в написанні по батькові. Через вказані розбіжності неможливо встановити родинні відносини заявника зі своєю бабою, яка померла. ОСОБА_2 звернулась до Міністерства внутрішніх справ в Республіці Крим (МВС Росії ) для отримання статусу носія російської мови з подальшим отриманням громадянства Росії за спрощеним порядком. Однак заявнику було повідомлено про необхідність надання документів, серед яких документи, що підтверджують родинні відносини з бабою ОСОБА_3 . У зв`язку з викладеним, заявник була змушена звернутись до суду.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 21.02.2020 року заяву ОСОБА_2 залишено без руху .

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 23.03.2020 року відкрито провадження по справі.

У судовому засіданні представник заявника підтримав заява у повному обсязі, просив її задовольнити, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у заяві.

Заінтересована особа Харківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду заяви повідомлявся належним чином.

Суд, заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши надані матеріали справи приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви, виходячи з наступного.

Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_4 .

Згідно зі свідоцтвом про народження від 27.05.1947 року матір`ю ОСОБА_4 є ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 »).

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 ОСОБА_6 (рос. ОСОБА_7 ) після одруження змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , актовий запис №3406 (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_3 від 01.03.2008 року видане Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №4 Харківського міського управління юстиції.

Відповідно до ч.1 ст.318 ЦПК України у заяві повинного бути зазначено: який факт заявник простить встановити та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, докази, що підтверджують цей факт.

До матеріалів заяви заявником на підтвердження мети звернення до суду надано лист Міністерства внутрішніх справ в Республіці Крим (МВС Росії ) від 27.01.2020 року №3/16, в якому їй було повідомлено, що для отримання статусу носія російської мови з подальшим отриманням громадянства Росії за спрощеним порядком, необхідно надати документи, які підтверджують постійне проживання особи чи його родичів по прямій висхідній лінії на території Російської Федерації чи території, що відноситься до Російської імперії чи СРСР, але в межах Державного кордону Російської Федерації.(а.с. 5-6)

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Стаття 77 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно до вимог ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як передбачено ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази, які заявник повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні,- повинні бути виключно належними та допустимими.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207- VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків.

Суд не приймає, як належний доказ мети звернення до суду лист наданий заявнику Міністерством внутрішніх справ в Республіці Крим (МВС Росії ) від 27.01.2020 року №3/16, оскільки установ та державних органів, які б діяли на території Автономної Республіки Крим, підконтрольних Україні на теперішній час не має.

Також на підтвердження неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують факт, про встановлення якого просить заявник ОСОБА_2 , до матеріалів справи додано лист Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 05.03.2020 року №1698/22.1-04-05, відповідно до якого внесення змін до актового запису №42, складеного 15.03.1947 року Галицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франковськ) про народження ОСОБА_4 та до актового запису №08, складеного 06.04.1963 року виконавчим комітетом Воронівської сільської ради Білопільського району Сумської області про шлюб ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не вбачається за можливе за відсутності правових підстав. Також зазначено, що рішення відділу може бути оскаржене в судовому порядку.

В судовому засіданні представником заявника адвокатом Шаповаловим М.В. було зазначено, що вказане рішення відділу до суду оскаржено не було.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що заявником належними та допустимими доказами не доведено мети встановлення факту та неможливості одержання документів, що посвідчують факт про встановлення якого просить заявник ОСОБА_11 .

За зазначених обставин суд приходить до висновку про необґрунтованість заяви та відмову в її задоволенні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 264, 265, 268, ЦПК України, суд,

ухвалив:

В задоволенні заяви ОСОБА_2 , заінтересована особа Харківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області про встановлення факту родинних відносин відмовити.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: http://dg.hr.court.gov.ua/sud2011/на Офіційному веб-порталі судової влади України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя