Постанова

Іменем України

02 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 662/1944/17

провадження № 61-17539 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватно-орендне сільськогосподарське підприємство агрофірма «Тепло-Огарьовське»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватно-орендного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Тепло-Огарьовське» на рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області у складі судді Решетова В. В. від 30 січня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду у складі колегії суддів: Кутурланової О. В., Майданіка В. В., Орловської Н. В. від 10 вересня

2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до приватно-орендного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Тепло-Огарьовське» (далі - агрофірма «Тепло-Огарьовське») про визнання недійсними договору оренди земліта додаткової угоди до нього.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9,77 га, кадастровий номер :13:010:0014,

яка розташована на території Сивашівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області.

Вказував, що у серпні 2012 року між ним та агрофірмою «Тепло-Огарьовське» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 5 років, тобто по серпень 2017 року, всі екземпляри якого він підписав особисто та передав відповідачу для подальшої державної реєстрації, однак свій екземпляр договору не отримав.

У червні 2017 року він звертався до агрофірми «Тепло-Огарьовське»

з вимогою надати примірник договору оренди землі, однак у наданому йому екземплярі була інша дата його укладення, інші умови, а сам договір підписаний іншою особою, а не ним. Дата укладення договору - 10 червня 2007 року, зареєстрований у Новотроїцькому районному відділі Херсонської регіональної філії центру Державного земельного кадастру 05 лютого

2008 року за № 4АА72700043. Крім того, агрофірмою «Тепло-Огарьовське»надано додаткову угоду до договору оренди землі

від 01 серпня 2011 року, зареєстровану у відділі Держкомзему у Новотроїцькому районі Херсонської області 17 липня 2012 року

за № 02624, з підписом іншої особи та умовами про пролонгацією договору оренди землі до 06 лютого 2028 року.

Зазначав, що зазначений договір оренди земельної ділянки та додаткову угоду до нього не підписував, а їх умови ним не визнавалися, а тому наявні підстави для визнання правочинів недійсними.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив суд позов задовольнити та вирішити питання понесених ним судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новотроїцького районного суду Херсонської області від 30 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі, зареєстрований у Новотроїцькому районному відділі Херсонської регіональної філії Центру Державного земельного кадастру, про що у державному реєстрі земель вчинено запис

від 05 лютого 2008 року за № 4АА72700043, та додаткову угоду до договору оренди землі сільськогосподарського призначення, зареєстровану відділом Держкомземом у Новотроїцькому районі 17 липня 2012 року за №02624, між ОСОБА_1 та агрофірмою «Тепло-Огарьовське» щодо земельної ділянки, площею 9,77 га, кадастровий номер :13:010:0014, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Сивашівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що волевиявлення позивача на укладення оспорюваних правочинів відсутнє, останній їх не підписував, що підтверджено висновком проведеної у справі судово-почеркознавчої експертизи від 14 грудня 2018 року. Крім того, ОСОБА_1 у подальшому умов цих правочинів не визнавав, а тому в силу вимог частини третьої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України вказані правочини є недійсними. Суд послався на відповідні правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Херсонського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року апеляційну скаргу агрофірми «Тепло - Огарьовське» залишено без задоволення. Рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 30 січня 2019 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовано фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи

та ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

При цьому апеляційний суд зазначив, що встановлений районним судом факт відсутності волевиявлення позивача на укладення спірних правочинів на умовах, що у них викладені, відсутність у них підпису позивача

та відсутність доказів щодо подальшого визнання ним умов оспорюваних правочинів, прийняття їх виконання, є підставою для визнання таких правочинів недійсними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, агрофірма «Тепло-Огарьовське», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволення позову ОСОБА_1 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 04 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу № 662/1944/17 із Новотроїцького районного суду Херсонської області, зупинено виконання (дію) рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 30 січня 2019 року до закінчення касаційного провадження та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У листопаді 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року зупинено касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до приватно-орендного сільськогосподарського підприємства агрофірма «Тепло-Огарьовське» про визнання недійсним договору оренди землі та додаткової угоди до нього

за касаційною скаргою приватно-орендного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Тепло-Огарьовське» на рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 30 січня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499 цс 19) за позовом ОСОБА_2 до Селянсько-фермерського господарства «Терра» про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 27 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 11 липня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року поновлено касаційне провадження у вказаній вище справі у зв`язку з тим, що Велика Палата Верховного Суду 16 червня 2020 року розглянула касаційну скаргу

ОСОБА_2 та ухвалила судове рішення (провадження № 14-499 цс 19).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , виходячи з висновків судово-почеркознавчої експертизи, проведеної з порушення встановленого порядку проведення експертиз, а надані експерту зразки не можна вважати належними, тобто процедура проведення експертизи порушена. Крім того, позивач, по суті, не заперечував підписання договору оренди, але на інший строк дії. Вказує, що позивач схвалив укладений між сторонами договір оренди землі, що свідчить про його дійсність.

При цьому суди безпідставно не застосували строк позовної давності,

а поважність причин їх пропуску позивачем не доведено. Посилається на відповідні висновки Верховного Суду України.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до державного акту про право приватної власності на землю серії ІІІ-ХС №018537 від 06 березня 2003 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 9,77 га, кадастровий номер :13:010:0014, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Сивашівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області

(а. с. 5, т. 1).

Укладеним 10 червня 2007 року договором оренди землі ОСОБА_1 передав зазначену земельну ділянку в оренду агрофірмі «Тепло-Огарьовське» строком на п`ять років. Договір зареєстровано в Новотроїцькому районному відділі Херсонської регіональної філії Центру ДЗК, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 05 лютого

2008 року за № 4АА72700043 (а. с. 7-8, т. 1).

Відповідно до додаткової угоди від 01 серпня 2011 року до договору оренди землі сільськогосподарського призначення від 05 лютого 2008 року в частині внесення змін щодо умов договору про розмір орендної плати та пролонгацію строку дії договору до 06 лютого 2028 року, яка зареєстрована відділом Держкомзему у Новотроїцькому районі Херсонської області 17 липня 2012 року за № 02624 (а. с. 9, т. 1).

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 14 грудня 2018 року

№ 18-969/970 підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди

від 10 червня 2007 року виконано не самим ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді від 01 серпня 2011 року до договору оренди землі від 10 червня 2007 року ймовірно виконано не самим ОСОБА_1 , а іншою особою. При цьому в описовій частині експертизі зазначено, що при порівнянні підпису у додатковій угоді із зразками підпису ОСОБА_1 встановлено розбіжності перерахованих загальних ознак, транскрипції та окремих ознак, розбіжності у формі рухів та протяжності рухів по вертикалі, і їх сукупність достатня для ймовірного висновку про те, що досліджуваний підпис від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді виконано не ним, а іншою особою (а. с. 79-87, т. 2).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX)передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга подана у квітні 2018 року, її розгляд не завершився до набрання чинності Законом № 460-IX, Верховний Суд переглядає оскаржене судове рішення на підставі норм ЦПК України у редакції, чинній до набрання чинності Законом № 460-IX.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі

в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга агрофірми «Тепло-Огарьовське» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Згідно частини другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) відступила від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначаючи, що «правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. Крім того, мотивуючи підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначила, що існує очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування пункту 6 статті 3 ЦК України та доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) у спорах про недійсність договору для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень. Відповідно до частини другої статті

205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі. Між тим, статтею 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований. Отже, враховуючи конкретні встановлені судами обставини справи, що розглядається, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що «за частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договорів оренди, посилаюсь на те, що ці договори не підписував, умови їх не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваних земельних ділянок позивачу як власнику цих земельних ділянок, покликаючись до умов договорів, підписаних невстановленою особою замість позивача. Суди попередніх інстанцій повно та достеменно встановили обставини справи, за якими спірні договори позивач не підписував та, відповідно, з істотних умов цих договорів не погоджував. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті

215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)). Тому у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, а не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, позаяк суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 69-73, 137-139), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 65-66)). Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки».

Суди встановили, що згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи

№ 18-969/970 від 14 грудня 2018 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди від 10 червня 2007 року виконано не самим ОСОБА_1 , а іншою особою, підпис від імені

ОСОБА_1 у додатковій угоді від 01 серпня 2011 року до договору оренди землі від 10 червня 2007 року ймовірно виконано не самим ОСОБА_1 , а іншою особою.

За таких обставин договір оренди землі від 10 червня 2007 року та додаткова угода до нього від 01 серпня 2011 року є неукладеними і не можуть визнаватися недійсним.

Тому у задоволенні позову слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з доводами касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 схвалив умови укладених договорів, що пропущений строк позовної давності з підстав, наведених вище.

У зв`язку з наведеним та зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди землі та додаткової угоди до нього.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню та ухвалюється нове рішення про відмову у задоволенні позову

ОСОБА_1 , тому не підлягає поновленню виконання (дія) рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 30 січня 2019 року, яке зупинено до закінчення касаційного перегляду.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, ? у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Тому судові витрати, які сплатила агрофірма «Тепло-Огарьовське»

за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 960,00 грн та касаційної інстанції у розмірі 1 280,00 грн, підлягають стягненню

з ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватно-орендного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Тепло-Огарьовське» задовольнити частково.

Рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 30 січня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 10 вересня

2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до приватно-орендного сільськогосподарського підприємства агрофірма «Тепло-Огарьовське» про визнання недійсним договору оренди землі та додаткової угоди до нього відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватно-орендного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Тепло-Огарьовське» судові витрати у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 960,00 грн та касаційної інстанції у розмірі 1 280,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк