_______________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/3607/13-ц
Провадження № 2/947/1042/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.2020 року

Київський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Кирикової О.О.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра»

до ОСОБА_3 та ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за зустрічною позовною заявою

ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра»,

третя особа - ОСОБА_3 ,

про визнання договору поруки припиненим,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Київського районного суду міста Одеси на розгляді перебувала цивільна справа №520/3607/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в рамках якої позивачем були заявлені вимоги про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за кредитним договором №ОД14/04/2006/840-К/34 від 27 квітня 2006 року у розмірі 5045,29 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на зазначену дату складає 40327, 00 грн. та стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі судового збору 403,27 грн.

За наслідком розгляду вказаної справи, 13.11.2013 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено заочне рішення яким позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заборгованість по кредитному договору №ОД14/04/2006/840-К/34 від 27 квітня 2006 року в сумі у розмірі 40327 гривень 00 копійок, що в еквіваленті 5045,29 доларів США, з яких: заборгованість за тілом кредиту -3103,32 доларів США, що складає 24804,84 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 652,86 доларів США, що складає 5218,31 грн. пеня за прострочення сплати кредиту 389,66 доларів США, що складає 3114,55 грн.; заборгованість по комісії 330,95 доларів США, що складає 2645,28 грн.; штраф за порушення виконання умов договору - 568,50 доларів США, що складає 4544,02 грн.

ОСОБА_1 07.08.2019 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з заявою про заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 13 листопада 2013 року по цивільній справі №520/3607/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 01.10.2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду задоволено. Скасовано заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 13 листопада 2013 року по цивільній справі №520/3607/13-ц. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи.

18.11.2019 року ОСОБА_1 надала до суду зустрічну позовну заяву до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договору поруки припиненим, в якому просить суд визнати поруку за договором поруки №ОД14/04/2006/840-ВП/34 від 27.04.2006 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 , припиненою, з посиланням на сплив строку пред`явлення позову з цими вимогами до ОСОБА_1 , оскільки сплив шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

12.02.2020 року судом було прийнято зустрічну позовну заяву до розгляду та об`єднано з первісним позовом для спільного розгляду.

30.06.2020 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання призначене на 27.08.2020 року представник позивача ПАТ КБ «Надра» не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак в матеріалах справи наявна заява від представника від 06.04.2020 року, в якій на рівні заявлення проведення судового засідання в режимі відео конференції, представник просить провести розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову в частині заявлених вимог до ОСОБА_1 та просила суд задовольнити зустрічний позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.

Заслухавши пояснення сторін представника відповідача позивача за зустрічним позовом, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до статуту Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» (нова редакція, ідентифікаційний код 20025456), Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Надра» продовжує свою діяльність в результаті зміни найменування Відкритого акціонерного товариства комерційного банку «Надра» та приведення його статуту у відповідність до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» відповідно до наказу Тимчасового адміністратора № 52 від 26 січня 2011р. Публічне Акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» є правонаступником всіх прав та обов`язків Акціонерного комерційного банку «Надра», створеного відповідно до рішення засновників згідно установчого договору від 23 грудня 1993 року, який був реорганізований шляхом перетворення Комерційного банку «Надра» з товариства з обмеженою відповідальністю у відкрите акціонерне товариство, зареєстрованого Національним банком України 26.10.1993 року, реєстраційний № 205. Банк є банком з іноземним капіталом.

27 квітня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №ОД14/04/2006/840-К/34 від 27 квітня 2006 року.

Відповідно до умов вказаного договору позивач надав відповідачу ОСОБА_3 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 5685 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим Договором.

Цільове використання Кредиту: придбання транспортного засобу марки ВАЗ 21073,2006 року випуску. Плата за користування та управління кредитом: проценти за користування кредитом розраховуються банком на підставі процентної ставки у розмірі 10 % відсотків річних (із розрахунку 360 днів у році). Плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно, протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,5% від розміру фактичного залишку заборгованості за Кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку) зазначеним у п. 1.1 цього Договору. Плата сплачується в повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого позичальник користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, на протязі яких Позичальник користувався кредитом. Строк на який позичальнику надано кредит: банк надає позичальнику кредит строком на 60 місяців. Як вбачається з п.2.1 кредитного договору в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, інших платежів передбачених цим Договором, а також можливих штрафних санкцій, позичальник укладає з Банком договір застави автотранспортного засобу, за умовами якого позичальник передає банку у заставу автотранспортний засіб марки ВАЗ 21073, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 . За домовленістю сторін вартість Автотранспортного засобу складає 28725,00 гривень. Договір застави автотранспортного засобу має бути укладений на протязі 1 банківського дня з дати укладення цього договору.

В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, інших платежів передбачених цим договором, а також можливих штрафних санкцій, банк укладає договір поруки з ОСОБА_1 .

Пунктом 3 кредитного договору передбачена видача кредиту здійснюється після укладення договору застави Автотранспортного засобу, зазначеного в п.2.1, цього Договору. Видача готівки позичальнику через касу банку шляхом оформлення видаткового касового ордеру, сума у якому зазначена в іноземній валюті доларах США, конвертації валютних коштів, перерахування кредитних коштів на відповідні поточні рахунки шляхом оформлення платіжного доручення. Видача кредиту проводиться виключно в рамках цільового використання кредиту, визначеному у п.1.2 цього Договору.

Моментом (днем) надання кредиту вважається день фактичного перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника в повній або частковій сумі кредиту. Позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені п.п. 1.3.1, 1.3.2 цього Договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок № НОМЕР_2 мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Щомісячна сума мінімального необхідного платежу складає 140 доларів США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж, визначений у п.3.4.2 цього Договору, щомісячно з 1 по 7 число поточного місяця. Кінцевий термін повернення кредиту 26.04.2011 року.

Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді ( 28-29-30-31/360), при розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту. Якщо на протязі дії договору позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс черговий мінімально необхідний платіж та/чи інші платежі, передбачені цим договором, то банк приймає виконання позичальником своїх зобов`язань по цьому договору в наступному порядку: плата за управлінням кредитом; прострочені відсотки за користування кредитом; відсотки за користування кредитними коштами; пені та штрафи; прострочена сума кредиту; сума кредиту. З метою виконання умови, передбаченої п.3.6 цього Договору, банк, при наявності несвоєчасного та/чи не в повному об`ємі виконання позичальником своїх обов`язків щодо сплати мінімально необхідного платежу та/чи інших платежів, передбачених цим договором, самостійно розподіляє грошові кошти, внесені позичальником на розподільчі рахунки згідно черговості передбаченої п.3.6 цього Договору або іншої черговості, встановленої на розсуд банку. Пунктом 5 передбачена відповідальність сторін: у разі порушення позичальником умов цільового використання кредиту, визначеного п.1.2 цього Договору, та/або умов страхування, визначеного п.4.3.14 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 25% процентів від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням, та/або страхової суми, також банк має право вимагати дострокового виконання позичальником виконання зобов`язань по цьому Договору. У разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п.3.4.3 цього договору, а також у випадку прострочення строку дострокового виконання зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту, сплаті всіх нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.4.2.3 цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1 % відсоток від несвоєчасного сплаченої суми за кожний день прострочення. У разі порушення позичальником вимог п.п.4.3.2, 4.3.4, 4.3.10, 4.3.12, 4.3.13 цього Договору, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% процентів від суми кредиту, визначеного п.1.1 цього Договору, за кожний випадок.

27 квітня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки №ОД14/04/2006/840-П/34, відповідно до якого поручитель ОСОБА_1 поручилася перед кредитором за належне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань, що витікають з Кредитного договору № ОД14/04/2006/840-К/34 від 27 квітня 2006 року, в тому числі повернути до 26 квітня 2011 року кредит у сумі 5685,00 доларів США, сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 10 % річних (із розрахунку фактичної кількості днів у періоді (28-29-30-31/360); плата за управління кредитом сплачується Позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,50% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом ( без урахування розміру процентів, які позичальник повинен сплатити Банку) зазначеної у п.1.1 цього Договору. Плата сплачується в повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого Позичальник користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, на протязі яких позичальник користувався кредитом. Сплатити можливі штрафні санкції ( штраф, пеня). Також поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором у повному обсязі. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов`язань, вказаних у п. 1.1 цього Договору повністю (чи у будь-якій його частині) як від позичальника та Поручителя разом, так і від кожного окремо. Відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини Зобов`язань, так і при невиконанні Позичальником Зобов`язань в цілому. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання Зобов`язань у повному об`ємі всім належним йому майном та грошовими коштами.

Відповідно до розрахунку заборгованості по кредиту станом на 25 січня 2013 року заборгованість за кредитним договором № ОД14/04/2006/840-К/34 від 27 квітня 2006 року загальний розмір 5045,29 доларів США, з яких: заборгованість за тілом кредиту -3103,32 доларів США,; заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 652,86 доларів США; пеня за прострочення сплати кредиту 389,66 доларів США; заборгованість по комісії 330,95 доларів США; штраф за порушення виконання умов договору - 568,50 доларів США.

На підставі викладеного, судом встановлено, що банком належним чином були виконані умови кредитного договору №ОД14/04/2006/840-К/34 від 27 квітня 2006 року, та надані кредитні кошти ОСОБА_3 .

Судом враховується, що під час розгляду справи ОСОБА_3 не спростовувався факт отримання кредитних коштів за вказаним кредитним договором.

Однак, відповідачем в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження сплати зазначеної заборгованості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як визначено статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На підставі статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Доказів відсутності заборгованості перед позивачем, ОСОБА_3 до суду не надав.

Статтями 610 та 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання, що включає у себе його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» заявлені до відповідача ОСОБА_3 підлягають задоволенню, стягненню з відповідача, у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору №ОД14/04/2006/840-К/34 від 27 квітня 2006 року, підлягає на користь позивача заборгованість за вказаним кредитним договором у загальному розмірі 5045 (п`ять тисяч сорок п`ять) доларів 29 (двадцять дев`ять) центів США.

Стосовно стягнення заборгованості в іноземній валюті, суд зазначає наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»(далі Декрет), Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 5 Декрету визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно статті 1 Декрету комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику.

Крім того, 09 лютого 2019 року Декрет втратив чинність у зв`язку із введенням в дію Закону України «Про валюту і валютні операції», за змістом частини першої статті 9 якого банки надають банківські та інші фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, на підставі банківської ліцензії.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене

у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

16 січня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвала також постанову в рамках справи № 373/2054/16, в якій дійшла висновку, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Великою Палатою Верховного Суду викладено позицію у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

У цьому випадку, оскільки сторонами було визначену суму кредиту в іноземній валюті, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті.

Стосовно вимоги позивача стягнення заборгованості солідарно з ОСОБА_1 , як поручителя, суд зазначає наступне.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України, (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

З огляду на викладені приписи, порука є строковим зобов`язанням і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Судом встановлено, що у договорі поруки не встановлено строк після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 5.3 договору поруки) про його дію до припинення всіх зобовязань боржника за кредитним договором. Однак це не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

Вищезазначений висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18) викладено правовий висновок такого змісту: «Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя».

У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 зроблено висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У пунктах 92-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) вказано, що «у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16».

У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16 зазначено, що: «відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов`язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що у пункті 3.4.4. кредитного договору №ОД14/04/2006/840-К/34 від 27.04.2006 року сторони обумовили, що кредит надається позичальнику строком по 26.04.2011 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, остання сплата за договором позики, боржником вчинялась 01.03.2011 рок у розмірі 50 доларів США.

На підставі викладеного, суд доходить до висновку, що строк виконання основного зобов`язання настав 26.04.2011 року, тому кінцевою датою припинення поруки є 26 жовтня 2011 року, однак з позовом банк звернувся лише 20.03.2013 року, тобто після спливу шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Одночасно судом надається оцінка наявним в матеріалах справи копіям вимог ПАТ КБ «Надра», адресованим на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.18, 19).

Згідно з вказаними вимогами, банк звернувся до боржників з вимогою про повернення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, однак судом не приймаються як належні докази, оскільки останні не містять ані дати складення вимоги, ані вихідного номеру направлення зазначених вимог. Також банком не надано доказів направлення зазначених вимог і отримання їх боржниками.

Однак, в зазначених вимогах міститься інформація про те, що банком вимагається погашення заборгованості станом на 08.01.2013 року, що додатково свідчить про те, що зазначені вимоги складені після спливу шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

При викладених обставинах, суд доходить до висновку, що порука ОСОБА_1 за договором поруки №ОД14/04/2006/840-ВП/34 від 27.04.2006 року, на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, є припиненою, у зв`язку з чим суд вважає зустрічний позов обґрунтованим та підлягаючим до задоволенню.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, надавши їм оцінку, суд доходить про задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заявлених в частині до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договору поруки припиненим.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» підлягає сплачений останнім судовий збір у розмірі 403 гривні 27 копійок.

На підставі вищевикладена керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 81, 141, 263-265, 280-282, 352, 354, п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень, п.п.п.15.5 п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» (місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Артема, 15) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» (вул. Артема, 15, м. Київ, 04655, ) заборгованість за кредитним договором №ОД14/04/2006/840-К/34 від 27 квітня 2006 року у розмірі 5045 (п`ять тисяч сорок п`ять) доларів 29 центів США, з яких: заборгованість за тілом кредиту -3103,32 доларів США; заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 652,86 доларів США, пеня за прострочення сплати кредиту 389,66 доларів США; заборгованість по комісії 330,95 доларів США; штраф за порушення виконання умов договору - 568,50 доларів США.

У задоволенні вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» (вул. Артема, 15, м. Київ, 04655, ) судовий збір у розмірі 403 (чотириста три) гривні 27 (двадцять сім) копійок.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договору поруки припиненим задовольнити.

Визнати поруку за договором поруки №ОД14/04/2006/840-ВП/34 від 27.04.2006 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 , припиненою.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний тест рішення суду складено 03.09.2020 року.

Головуючий Калініченко Л. В.