Справа № 135/168/19
Провадження № 2-о/135/3/20
РІШЕННЯ
іменем України

03.02.2020 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області
у складі:головуючого судді Волошиної Т.В.,
за участі секретаря судових засідань Басараб О.Д.,
учасники справи не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

11 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту поранення внаслідок збройної агресії Російської Федерації. У заяві зазначив, що є учасником бойових дій. 22.08.2014 на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 21.07.2014 №607/2014 він був призваний у Збройні Сили України у зв`язку з мобілізацією, безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в районах с.Піски, с.Водяне, с.Опитне, с.Орловка, м.Авдіївка, м.Костянтинівка Донецької області. Службу він проходив у званні рядового, остання займана посада старший механік-водій 1 гаубічного самохідно-артилерійського взводу гайбічної самохідно-артилерійської батареї 90 окремого аеромобільного батальйону 81 окремої аеромобільної бригади.
20.01.2015 біля 14 год. 30 хв в ході артелерійського обстрілу в районі Донецького аеропорту під час виконання бойового завдання він отримав контузію, ЗЧМТ та струс головного мозку.
Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
Тому заявник просив суд встановити факт поранення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні службових обов`язків 20.01.2015 під час артилерійського обстрілу в районі Донецького аеропорту Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Встановлення даного факту заявнику необхідно для набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.
В судове засідання заявник та його представник не з`явились, однак звернулись до суду із заявою, в якій просили судовий розгляд провести без їх участі. Вимоги викладені в заяві підтримують.
Заінтересовані особи Посольство Російської Федерації в Україні, Міністерство соціальної політики України, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили.
Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились.
Дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити в повному обсязі з наступних підстав.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 22.08.2014 на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 21.07.2014 №607/2014 він був призваний у Збройні Сили України у зв`язку з мобілізацією.
Відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданої 03.09.2015 за №1542 т.в.о. командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_1 дійсно в період з 25.11.2014 по 06.04.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в районах с.Піски, с.Водяне, с.Опитне, с.Орловка, м.Авдіївка, м.Костянтинівка Донецької області.
Як вбачається з довідки, виданої 16.06.2015 за №124 т.в.о. командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 , рядовий ОСОБА_1 20.01.2015 біля 14 год. 30 хв в ході артелерійського обстрілу в районі Донецького аеропорту під час виконання бойового завдання він отримав контузію, ЗЧМТ та струс головного мозку.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.09.2015 №195, рядового ОСОБА_1 , старшого механіка-водія 1 гаубичного самохідно-артилерійського взводу гаубичної самохідно-артилерійської батареї 90 окремого аеромобільного батальйону 81 окремої аеромобільної бригади, було звільнено з військової служби у запас, виключено зі списків особового складу частини, знято з усіх видів забезпечення з 03.09.2015.
Відповідно до виписки на МСЕК з історії хвороби №4788 ОСОБА_1 поставлено основний діагноз: «Наслідки ЗЧМТ: струс головного мозку (20.01.2015 під час виконання бойового завдання в районі Донецького аеропорту) у вигляді після травматичної енцефалопатії ІІ-ІІІ ст., стійкий цефалгічний та церебростенічний синдроми, розсіяна неврологічна симптоматика. З 20.09.2017 по 06.10.2017 перебував на стаціонарному лікуванні у Вінницькому обласному клінічному госпіталі ветеранів війни.
На підставі довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 01.11.2017 серії 12 ААА №595966 ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності. Крім того, даною довідкою визначено, що отримане ОСОБА_1 поранення пов`язане із захистом Батьківщини.
06.11.2017 року Гайсинське управління соціальної та молодіжної політики видало ОСОБА_1 , посвідчення серії НОМЕР_2 , яке підтверджує наявність в останнього інвалідності ІІІ групи та надає право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.
Відповідно до витягу із протоколу засідання Військово-лікарської комісії Центрального регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 22.06.2016 №197, «Закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, контузія» отримане ОСОБА_1 , надалі призвело до: «Наслідків перенесеної закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку (20.01.2015) у вигляді стійкого цефалгічного, церебростенічного та астеноневротичного синдромів». Крім того, згідно з зазначеним витягу із протоколу отримана травма пов`язана із захистом Батьківщини. Також у даному витязі із протоколу зазначено, що набуте ОСОБА_1 після поранення захворювання: «Остеохондроз шийного відділу хребта, ускладнений нестабільністю в сегментах С5-С6, С6-С7, зі стійкими м`язево-тонічним та больовим синдромами. Хронічний гастродуодиніт в стадії загострення. Хронічний панкреатит, стадія ремісії. Гемангіома правої долі печінки» пов`язане із захистом Батьківщини.
Таким чином факт поранення заявника 20.01.2015 при виконанні бойового завдання в районі Донецького аеропорту Донецької області підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.
Звертаючись до суду та обґрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що він отримав поранення при виконанні службових обов`язків 20.01.2015 при виконанні бойового завдання в районі Донецького аеропорту Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявник ОСОБА_1 акцентував увагу на відсутності іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ним поранення та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено.
Суд відмічає, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 2 ст. 82 ЦПК України.
Як загальновідомо, у квітні 2014 року контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014).
Протягом травня 2014 року самоназвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були
заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також залучені такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. Вказані факти закріплені постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015.
23.08.2014 розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації.
На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29.08.2014 у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, Генеральний секретар ОСОБА_10 кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Російської Федерації проти України».
Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російської Федерацією.
Частиною 4 статті 2 цього Закону, визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.
Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991).
Як підсумок, Україною за наслідками збройної агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей.
Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.
Військові дії Російської Федерації на території України були визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території України, міжнародною спільнотою та національним законодавством, на таку вказують, на думку суду, також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 р., IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 р. і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 р.
З огляду на викладене та встановлені обставини, суд погоджується з доводами заявника, що його поранення 20.01.2015 при виконанні бойового завдання в районі Донецького аеропорту Донецької області сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
При розгляді цієї справи, судом врахована правова позиція, висловлена у постановах Верховного Суду в справі №755/14659/16-ц та в інших постановах цього суду в справах №752/6366/16-ц, №428/8076/16-ц, №428/1397/16-ц, №243/7029/17, №417/3852/17, №428/12368/16-ц, №363/2981/16-ц, в яких стверджено факт збройної агресії Російської Федерації проти України та зазначено, що встановлення факту причинно наслідкового зв`язку між військовою агресією Російської Федерації та конкретними обставинами в житті заявників, можливо лише шляхом звернення до суду, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового шляху встановлення такого факту.
Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948) кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення`слідує, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.
У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catanand Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyanv. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130).
Встановлення юридичного факту поранення заявника 20.01.2015 при виконанні бойового завдання в районі Донецького аеропорту Донецької області, яке сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, породжуватиме для заявника юридичні наслідки набуття заявником статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Отже, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме заявника. При цьому, відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника.
Суд звертає увагу, що одну із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, однак правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене ч.1 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005, не порушено, з огляду на наступне.
По-перше, зазначена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у цьому випадку Російської Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає як сторона чи третя особа у справі позовного провадження.
По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абз.15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. У ч.4 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право`наведено випадки, коли Україна може застосувати реторсію правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з ч.1 та ч.2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується у п.19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». На вказане також звертав увагу Верховний Суд в справах №363/2981/16-ц, №428/12368/16-ц,№363/2981/16-ц, тощо.
Отже, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що встановлення юридичного факту поранення заявника при виконанні бойового завдання внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України можливе лише у судовому порядку, а викладені у заяві обставини підтверджуються матеріалами справи, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки встановлення даного факту породжує для заявника певні правові наслідки.
Керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.
Встановити факт поранення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час захисту Батьківщини 20.01.2015 в районі Донецького аеропорту Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ладижинський міський суд Вінницької області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).
У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч.4 ст.268 ЦПК України).
Суддя