Провадження №22-ц/824/1212/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, обґрунтовуючи його наступним:

Сторони по справі мають спільного сина 2011 року народження. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13.11.2015 року між сторонами затверджена мирова угода, за умовами якої батько дитини - ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати аліменти на утримання сина щомісяця у вигляді твердої грошової суми у розмірі не менше ніж 7 000,00 гривень до настання дитиною повноліття з індексацією стягуваних сум відповідно до закону. Оскільки ОСОБА_1 аліменти не сплачував, позивач звернулась до відділу державної виконавчої служби для примусового виконання судового рішення. Станом на 01.06.2018 року заборгованість відповідача за період з грудня 2015 року по серпень 2018 року зі сплати аліментів становила 185 200,00 грн., і яка була повністю сплачена лише в липні 2018 року. Так як відповідач несвоєчасно сплачував аліменти на утримання сина, і заборгованість виникла з його вини, позивач на підставі ст.196 СК України просить стягнути з відповідача пеню за кожен день прострочення сплати аліментів за період з грудня 2015 року по червень 2018 року, що становить 937 939,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року даний позов задоволений частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 185 200,00 грн., вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу. Оскаржуване рішення вважає незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Висновок суду про те, що аліменти відповідачем сплачувались невчасно, та що заборгованість зі сплати аліментів погашена відповідачем лише 23.08.2018 року, є помилковим та не відповідає дійсним обставинам та матеріалам справи. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Згідно з ч.1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

Частково задовольняючи позовні вимоги та присуджуючи до стягнення з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів, суд першої інстанції таку свою позицію обґрунтував тим, що до 23.08.2018 року у відповідача перед позивачем існувала заборгованість зі сплати аліментів, що підтверджує як розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 22.06.2018 року, так і довідка-розрахунок заборгованості по аліментам від 15.05.2019 року.

Стверджуючи про те, що у нього взагалі не існувало заборгованості перед позивачем за аліментами, відповідач посилався на розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, який був складений 27.08.2018 року. Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з такими твердженнями апелянта, оскільки, як вбачається з самого такого розрахунку від 27.08.2018 року (а.с. 34), його було складено з урахуванням нотаріальної заяви ОСОБА_2 від 23.08.2018 року про повний розрахунок відповідачем перед нею за аліментними зобов`язаннями. При цьому роз`яснення розбіжностей у розрахунках від 22.06.2018 та від 27.08.2018 року вбачається з довідки-розрахунку від 15.05.2019 року (а.с. 12-13), з якої слідує наявність заборгованості станом на 01.04.2018 року та її відсутність в зв`язку зі сплатою станом на 27.08.2018 року. За таких умов посилання на те, що спірна заборгованість взагалі не існувала, не відповідають матеріалам справи.

Незважаючи на вищевикладений висновок щодо існування заборгованості за аліментними зобов`язаннями, колегія суддів апеляційного суду тим не менш не може погодитись з позицією суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення пені за прострочення сплати аліментів з відповідача.

З аналізу положень ст. 196 СК України, яка регламентує підстави та порядок стягнення такої пені, вбачається, що її стягнення є правом а не обов`язком отримувача аліментів, відтак такий отримувач вільний у можливості розпоряджатися таким своїм правом. З представленої до суду нотаріальної заяви ОСОБА_2 від 23.08.2018 року вбачається, що остання не має жодної претензії до ОСОБА_1 стосовно його зобов`язань зі сплати аліментів за період з листопада 2015 року по серпень 2018 року включно. У зв`язку з цим колегія суддів апеляційного суду вбачає, що зазначеними твердженнями ОСОБА_2 підтвердила відсутність претензії до ОСОБА_1 не тільки зі сплати самої суми аліментів, але і будь-яких нарахувань на вказану суму, оскільки використана мовна конструкція свідчить про усі без виключення можливі вимоги (в тому числі і нарахування штрафних санкцій на вказані аліментні зобов`язання). Таким чином суд приходить до висновку про те, що сторони по справі погодили між собою відсутність підстав для нарахування пені, яка є предметом розгляду даної справи, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для задоволення позову.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України серед підстав для скасування апеляційним судом судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, зважаючи на невірне вирішення справи судом першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько