Єдиний унікальний номер 229/6047/19
Номер провадження 22-ц/804/920/20
Головуючий у 1-й інстанції Гонтар А.Л.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2020 року

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Азевича В.Б.,

суддів: Кішкіної І.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 229/6047/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 13 грудня 2019 року (суддя Гонтар А.Л., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Дружківка Донецької області, повне судове рішення складено 13 грудня 2019 року),-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 08.07.2016 року по 17 липня 2017 року вона працювала оператором сортувальної гірки виробничого підрозділу «Станція Ясинувата» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». На теперішній час ПАТ «Українська залізниця» на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року №938 перейменоване в АТ «Українська залізниця». Була звільнена з роботи 17.07.2017 року в зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП, відповідно до наказу №5012/ДН-ос від 10.07.2017 року. На день її звільнення була нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня 2017 року по 17 липня 2017 року, що в загальній сумі складає 22 325,22 грн.: за березень 2017 року 4 159,81 грн., за квітень 2017 року 2 792,42 грн., за травень 2017 року 6 513,94 грн., за червень 2017 року 0,00 грн., за липень 2017 року 8 859,05 грн. По теперішній час суми, що належать позивачу від відповідача не виплачені. Просила стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на її користь суму заборгованості за 2017 рік заробітної плати 22 325 грн. 22 коп. без утримання податку та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 13 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 25 882,66 грн з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір в сумі 1 921,00 грн. Рішення в частині стягнення заробітної плати за липень 2017 року в сумі 11 038,08 грн з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів, підлягає негайному виконанню, в іншій частині після набрання рішенням законної сили.

Представник АТ «Українська залізниця» на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Достовірно встановлено, що через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією. Також вказує, що суд першої інстанції не врахував Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року до вимоги про стягнення заробітної плати.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

В частині 1 статті 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин.

Крім того, згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В даній справі спір виник із трудових правовідносин, тому така справа відповідно до вищевказаних норм розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як передбачено частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 08.07.2016 року по 17.07.2017 року працювала оператором сортувальної гірки виробничого підрозділу «Станція Ясинувата» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ ДП «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», з якої позивача звільнено відповідно до наказу №5012/ДН-ос від 10.07.2017 року.

З розрахунків заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року ОСОБА_1 нараховано в березні 2017 року до оподаткування 5 231,26 грн., до виплати 4 159,81 грн., в квітні 2017 року до оподаткування 3 511,65 грн., до виплати 2 792,42 грн., в травні 2017 року до оподаткування 8 191,74 грн., до виплати 6 513,94 грн., в червні 2017 року до оподаткування 0,00 грн., до виплати 0,00 грн., в липні 2017 року до оподаткування 11 038,08 грн., до виплати 8 859,05 грн.

Відомістю на виплату грошей № 28 за березень 2017 року, виданою ВП ВМЕУ Донецьк СП «ДДЗП» філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» за підписом головного бухгалтера встановлено, що ОСОБА_1 отримала за березень 2017 року 1 661,99 грн.

Відповідно довідки №1355/2 від 12.11.2019 року ОСОБА_1 нараховано за березень 2017 року 2 090,07 грн., до видачі 1 661,99 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачу в день звільнення відповідачем не виплачено всіх сум, що належать їй від АТ «Українська залізниця», зокрема заробітну плату, з відповідача на користь ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість нарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року з урахуванням виплати авансу за березень 2017 року в розмірі 25 882,66 грн.

Однак, суд першої інстанції дійшов такого висновку внаслідок неповно з`ясованих обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому рішення суду підлягає зміні.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З розрахунку та табуляграм, які надані позивачем для підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати випливає, що сума нарахованої заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року складає 27 972,73 грн, сума до виплати 22 325,22 грн.

В матеріалах справи також є довідка № 1355/2 від 12.11.2019 року, згідно з якою дохід ОСОБА_1 за період березень-липень 2017 року складає 2 090,07 грн (нарахована заробітна плата за березень 2017 року, до виплати 1 661,99 грн).

Згідно із копією відомості на виплату грошей ОСОБА_1 13 липня 2017 року отримала заробітну плату за першу половину березня 2017 року в розмірі 1 661,99 грн.

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) в березні 2017 року позивачу у справі ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату в розмірі 5 231,26 грн (збігається із розміром нарахованої заробітної плати за цей місяць, зазначеним в довідці та табуляграмі за березень 2017 року, які подані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог), з квітня по липень 2017 року нарахування відсутні.

Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у частині 1 статті 81 ЦПК України.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів зазначено у частині 1 статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, за змістом частин 1, 2, 4, 6 статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано розрахунок розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, зроблений на підставі розрахункових листів за березень-липень 2017 року та табуляграми, згідно з яких сума нарахованої заробітної плати за березень-липень 2017 року складає 27 972,73 грн, (сума до виплати 22 325,22 грн).

Вказаний розрахунок виконано на аркуші паперу формату А-4, та підписаний позивачем (а.с. 13).

Проте, достовірність викладеної інформації в розрахунку та табуляграмах викликає сумніви, оскільки в них зазначена наявність заборгованості за березень-липень 2017 року в сумі 27 972,73 грн (сума до виплати 22 325,22 грн, в тому числі за березень 2017 року 5 231,26 грн (сума до виплати 4 159,81 грн)), в той час як зазначений розрахунок та табуляграми додані позивачем до позовної заяви, з якою вона звернулася до суду в жовтні 2019 року, а відповідно до відомості на виплату грошей за березень 2017 року позивачу вже було виплачено 1 661,99 грн ще 13 липня 2017 року.

Крім того, інформація щодо заборгованості по заробітній платі спростовується даними із реєстру застрахованих осіб, наданою Бахмутсько-Лиманським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області на запит суду апеляційної інстанції, в якій зазначено, що за березень 2017 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата в сумі 5 231,26 грн, в квітні 0 грн, в травні 0 грн, в червні 0 грн, в липні 0 грн.

Суд першої інстанції узяв до уваги надані позивачем табуляграми на підтвердження нарахування заробітної плати за спірний період, з яких вбачається, що за період з березня (частково) по липень 2017 року їй нараховувалася оплати за простій.

Як визначено частиною 1 статті 34 КЗпП України, простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

У питаннях нарахування заробітної плати застосовуються форми первинної облікової документації.

Наказом Державного комітету статистики України від 5 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» затверджені та введені в дію типові форми первинної облікової документації підприємств, установ, організацій, зокрема Типова форма № П-5 «Табель обліку використання робочого часу», яким також передбачено облік простоїв буквений код «П», цифровий «23».

Позивачем такий табель обліку використання робочого часу не наданий, що унеможливлює встановити розмір заборгованості по заробітній платі.

Таким чином, надані позивачем докази були прийняті судом першої інстанції всупереч вимогам статті 95 ЦПК України.

Відповідно до пункту 11 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платники податків, зазначені у пункті 1 частини 1 статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум, зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення).

Отже, надані позивачем розрахунок та табуляграми не можуть бути належними та допустимими доказами на підтвердження заборгованості по заробітній платі за спірний період з АТ «Українська залізниця» перед позивачем, на що обґрунтовано в апеляційній скарзі посилається скаржник.

Крім того, враховуючи, що відповідач виплатив позивачу заробітну плату за першу половину березня 2017 року в сумі 1 661,99 грн після утримання обов`язкових податків та зборів (без утримання обов`язкових податків та зборів сума складає 2 090,07 грн) (а.с. 46), колегія суддів вважає, що розмір заборгованості по заробітній платі АТ «Українська залізниця» перед ОСОБА_1 за березень 2017 року складає 3 141,19 грн без утримання податку та інших обов`язкових платежів, виходячи з розрахунку 5 231,26 грн 2 090,07 грн.

Інші докази того, що позивач в спірний період виконувала свої посадові обов`язки та їй було нараховано, але не виплачено заробітну плату, у справі відсутні.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає зміні, а саме зменшенню до 3 141,19 грн без утримання податку та інших обов`язкових платежів. В іншій частині позову слід відмовити за недоведеністю вимог.

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, то з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 86,28 грн.

Позивача звільнено від сплати судового збору за подачу позову на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VII.

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1 152,60 грн. оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, з держави на користь відповідача підлягає частковому відшкодуванню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 023,17 грн, а з врахуванням необхідності стягнення з відповідача в дохід держави судового збору в розмірі 86,28 грн, відповідачеві за рахунок держави підлягає відшкодуванню різниця зазначеного судового збору в сумі 936,89 грн.

За пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 13 грудня 2019 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за березень 2017 року в сумі 3 141 (три тисячі сто сорок одна) гривня 19 (дев`ятнадцять) копійок, без утримання податку та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» за рахунок держави судовий збір в сумі 936 (дев`ятсот тридцять шість) гривень 89 (вісімдесят дев`ять) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: В.Б. Азевич

І.В. Кішкіна

О.В. Халаджи