ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4880/20 Справа № 205/7765/19 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.

суддів - Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря судового засідання - Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відповідач відповідно до договору позики № 02/18 від 27 лютого 2018 року отримала від позивача у борг 30000,00 грн, які зобов`язалась повернути до 27 лютого 2019 року.

Відповідач відмовляється повертати борг.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в розмірі 30 000,00 грн, суму інфляційних втрат в розмірі 909,80 грн, 3 % річних в розмірі 466,03 грн та стягнути судовий збір (а.с.2-4).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 30 000 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 909, 80 грн, суму 3% річних у розмірі 466, 03 грн.

Вирішено питання щодо судового збору (а.с.60-62).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи.

Зазначає, що з позивачем вона не знайома. Ніяких грошей від позивача не отримувала. Договір позики і розписку нею не підписувались, її підписи підроблені.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 27 лютого 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір безпроцентної позики № 02/18, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 30000,00 грн., які відповідач зобов`язалась повернути до 27 лютого 2019 року (а.с. 5-7).

27 лютого 2018 року ОСОБА_1 написала розписку, якою вона підтвердила отримання від ОСОБА_2 грошей у сумі 30000,00 грн (а.с.7).

Позивач 31 липня 2019 року направив відповідачу вимогу про повернення суми позики, однак відповідач до цього часу борг не повернула (а.с. 8-9).

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, за яким відповідач отримав у борг грошові кошті, зобов`язання за укладеним договором відповідач не виконав, а тому порушене право позивача підлягає захисту.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції. Однак, вважає помилковим висновок суду про стягнення з відповідача судового збору.

Предметом даного спору є стягнення грошових коштів за договором позики.

Так, поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, строковим або безстроковим, оплатним або диспозитивно безоплатним.

Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

У ст. 1049 ЦК України визначено обов`язок позичальника повернути позику. Так, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

В постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103 цс 16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79 цс 14, від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, у постанові у справі № 6-50цс16 від 24 лютого 2016 року.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 8 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, позивачем на підтвердження укладення між сторонами договору позики та його умов, надано договір безпроцентної позики № 02/18, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 30000,00 грн., які відповідач зобов`язалась повернути до 27 лютого 2019 року та розписку про отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 30000,00 грн.

ОСОБА_1 відповідних доказів щодо відсутності у неї волевиявлення на укладання договору позики та отримання у борг суми грошових коштів суду не надано.

Відповідно до ст. 509-510, 525, 526, 625 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальними умовами зобов`язання є те, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом ст.530 та ст. 612 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 30 000 грн.

Відповідно до ч.1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У відповідності з ч.1 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на ті обставини, що йому не передавались позивачем кошти та підпис на договорі і розписки належить не йому є безпідставними, оскільки апелянтом не надано жодного доказу на підтвердження даних обставин. Клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи апелянтом не заявлялося.

Щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України («Наслідки порушення договору позичальником»), якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ці ж самі положення містяться у п. 7 Договору позики (а.с. 5 оберт).

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача суму індексу інфляції за період з 28 лютого 2019 року по 04 вересня 2019 року в розмірі 909,00 грн. та 3 % річних за період з 28 лютого 2019 року по 04 вересня 2019 року в розмірі 466,03 грн.

Щодо стягнення судового збору за подання позовної заяви з ОСОБА_1 на користь позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.9, ч.1 ст .5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, що підстверджується матеріалами справи (а.с.80).

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Суд першої інстанції на вищевикладене уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про стягнення з відповідача судового збору.

За таких обставин судові витрати, понесені ОСОБА_2 за подання позову у розмірі 768,40 гривні підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення судового збору необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року в частині стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Компенсувати ОСОБА_2 судовий збір за подання позову у розмірі 768,40 гривні за рахунок держави.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: