Постанова

Іменем України

26 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 609/404/13-ц

провадження № 61-37122св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на заочне рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 30 вересня 2013 року в складі судді Томчук С. В. та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 11 квітня 2018 року в складі колегії суддів: Шевчук Г. М., Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2013 року публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором від 09 листопада 2007 року в розмірі 29 725 517 грн 57 коп.

Позов мотивований тим, що 09 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк відкрив мультивалютну кредитну лінію у доларах США та/або гривнях з лімітом заборгованості 2 000 000 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12 % річних у доларах CШA та 17 % річних у гривні, строком дії до 08 листопада 2010 року.

Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі та в період з 09 листопада 2007 року по 25 листопада 2008 року надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 15 232 374 грн 10 коп., що підтверджується виписками по банківських рахунках, заявами про видачу готівки та меморіальними ордерами.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 належним чином не виконала умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 17 січня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 29 725 517 грн 57 коп., яка складається з 13 232 377 грн 10 коп. - заборгованості за кредитом, 9 325 017 грн 14 коп. - заборгованості по процентам у гривнях, 243 327 дол. США (що еквівалентно 1 944 916 грн 47 коп.) - заборгованості по процентам у доларах США; 69 497 дол. США (що еквівалентно 555 494 грн 16 коп.) - заборгованості по пені в доларах США та 4 667 712 грн 71 коп. - заборгованості по пені у гривнях, ПАТ «Сведбанк» просило задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 30 вересня 2013 року задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором від 09 листопада 2007 року № 1030-Ф в розмірі 29 725 517 грн 57 коп., з них заборгованість за кредитом в розмірі - 13 232 377 грн 10 коп.; заборгованості за процентами в гривнях - 9 325 017 грн 14 коп.; заборгованість за процентами в доларах США - 1 944 916 грн 47 коп., заборгованості з пені в доларах на суму - 555 494 грн 16 коп. та заборгованості з пені в гривнях 4 667 712 грн. 71 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованості за кредитним договором від 09 листопада 2007 року № 1030-Ф, суд першої інстанції керувався встановленим фактом порушення позичальником своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 11 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, заочне рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 30 вересня 2013 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.

При цьому апеляційний суд відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що вона не підписувала кредитний договір від 09 листопада 2007 року № 1030-Ф та кредитні кошти не отримувала, оскільки в матеріалах справи містяться копії заяв позичальника про видачу готівки, меморіальні ордери та виписка з особистого рахунку. Крім того, подальші послідовні та узгоджені дії відповідача щодо неодноразового укладення додаткових договорів, спрямованих на врегулювання кредитної заборгованості на більш вигідних для себе умовах, свідчать про визнання нею факту отримання коштів за кредитним договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У червні 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на заочне рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 30 вересня 2013 року та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 11 квітня 2018 року, в якій, посилаючись на недотримання судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять достатніх та беззаперечних доказів отримання відповідачем кредитних коштів та виникнення у неї заборгованості перед позивачем, що підтверджується судовими рішеннями, ухваленими в справі № 1007/10333/2020 за позовом ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») до ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_2 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскаржуваними судовими рішеннями з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість на користь неналежного відповідача, оскільки 18 червня 2013 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 09 листопада 2007 року № 1030-Ф.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не поданий.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У вересні 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року справі за позовом ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною першою статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 09 листопада 2007 року між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», яке рішенням загальних зборів акціонерів від 29 квітня 2013 року змінило своє найменування на

ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1030-Ф, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 2 000 000 доларів США терміном до 08 листопада 2010 року зі сплатою 12 % річних за користування кредитом у доларах CШA та 17 % річних за користування кредитом у гривнях.

На забезпечення виконання зазначеного кредитного договору 29 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, предметом якого є земельна ділянка загальною площею 0,9998 га, яка знаходиться на території Броварської міської ради у Броварському районі Київської області.

В подальшому між сторонами укладались додаткові договори до кредитного договору від 09 листопада 2007 року № 1030-Ф відповідно до яких в якості забезпечення прийнято земельну ділянку, площею 1,9998 га, змінено формулу розрахунку за кредитом.

У вересні 2012 року ПАТ «Сведбанк, правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», зверталось до суду з позовом до ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_2 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 жовтня 2016 року та постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.

У квітні 2013 року ПАТ «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») звернулось до суду з цим позовом до ОСОБА_2 , у якому просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором від 09 листопада 2007 року в розмірі 29 725 517 грн 57 коп., яка виникла станом на 17 січня 2013 року, та складається з 13 232 377 грн 10 коп. - заборгованості за кредитом, 9 325 017 грн 14 коп. - заборгованості по процентам у гривнях, 243 327 дол. США (що еквівалентно 1 944 916 грн 47 коп.) - заборгованості по процентам у доларах США; 69 497 дол. США (що еквівалентно 555 494 грн 16 коп.) - заборгованості по пені в доларах США та 4 667 712 грн 71 коп. - заборгованості по пені у гривнях.

18червня 2013 року між публічним акціонерним товариством «Омегабанк», який є правонаступником ПАТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк», укладений договір купівлі-продажу прав вимоги №1, згідно якого останній набув всі права вимоги за кредитними договорами, зокрема, і за кредитним договором від 09 листопада 2007 року №1030-Ф, що стало підставою для постановлення ухвали від 18 грудня 2014 року, якою проведено заміну сторони виконавчого провадження стягувача в особі ПАТ «Омега Банк» та визнано стягувачем по виконавчому провадженні ПАТ «Дельта Банк».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з доведеності невиконання ОСОБА_2 умов кредитного договору від 09 листопада 2007 року № 1030-Ф, внаслідок чого станом на 17 січня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 29 725 517 грн 57 коп., яка складається з 13 232 377 грн 10 коп. - заборгованості за кредитом, 9 325 017 грн 14 коп. - заборгованості по процентам у гривнях, 243 327 дол. США (що еквівалентно 1 944 916 грн 47 коп.) - заборгованості по процентам у доларах США; 69 497 дол. США (що еквівалентно 555 494 грн 16 коп.) - заборгованості по пені в доларах США та 4 667 712 грн 71 коп. - заборгованості по пені у гривнях.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає висновок судів попередніх інстанцій щодо визначення розміру заборгованості в розмірі 29 725 517 грн 57 коп., яка утворилась станом на станом на 17 січня 2013 року, таким, що зроблений внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ураховуючи наведене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Відповідно до умов кредитного договору, кінцевий термін повернення кредиту - 08 листопада 2010 року, а тому саме з цієї дати сплив строк кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 19 травня 2020 року в справі № 910/23028/17 (провадження № 12-286гс18).

Переглядаючи справу, суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили наданий банком розрахунок заборгованості та не врахували, що право позивача нараховувати проценти за користування кредитом та неустойку припинилось зі спливом строку кредитування 08 листопада 2010 року.

Доводи касаційної скарги з посиланням на те, що матеріали справи не містять достатніх та беззаперечних доказів отримання відповідачем кредитних коштів та виникнення у неї заборгованості перед позивачем, що підтверджується судовими рішеннями, є безпідставними, оскільки з постанови Верховного Суду від 25 квітня 2018 року вбачається, що підставою для залишення без змін судових рішень про відмову в зверненні стягнення на предмет іпотеки був неправильно обраним позивачем спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з`ясувати дійсні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Заочне рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 30 вересня 2013 року та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 11 квітня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді : В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов