Житомирський апеляційний суд
Справа №285/3671/19 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В.
Категорія 16 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Кучерявого О.В.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 квітня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Михайловської А.В.

у цивільній справі №285/3671/19 за позовом ОСОБА_1 до Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права постійного користування земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом. Просила визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,1351 га., по АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона набула права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_3 . Вважала, що після прийняття спадщини на житловий будинок до неї перейшло і право користування земельною ділянкою площею 0,1351 га., оскільки ця земельна ділянка перебувала у постійному користуванні її матері. Разом з тим, відповідач відмовляє їй у виділенні частини земельної ділянки, зокрема, площею 0,0351 га., що змусило її звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Апелянт вважає, що судом порушено норми ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, оскільки особа, яка набула права власності на будівлі чи споруду, має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власнику або користувачеві, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції не дослідив всебічно, об`єктивно та повно надані нею докази та не заслухав пояснення третьої сторони у справі.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.04.1988 року позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 759 кв.м.

Згідно рішення Новоград-Волинської міської ради №652 від 12.05.2010 року позивачці передано у власність земельну ділянку, площею 0,1000 га., цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 17.08.2010 року.

Дані обставини встановлені у рішенні Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31.10.2017 року у цивільній справі №285/1673/16-ц (а.с.10-13).

Із витягів з рішень Новоград-Волинської міської ради №682 від 05.08.2010 року та № 557 від 20.03.2014 року слідує, що позивачці відмовлено у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для передачі у власність по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0351 га. для ведення садівництва, у зв`язку з можливістю її використання для містобудівних потреб (а.с.23,24).

Згідно витягу з рішення Новоград-Волинської міської ради №702 від 22.01.2015 року затверджено проект землеустрою з метою передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки на АДРЕСА_2 (кадастровий номер :00:027:0346), площею 0,0614 га., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.27-28).

25.02.2015 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на зазначену вище земельну ділянку, що вбачається із рішення суду у вказаній справі (а.с.10).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що підстав для задоволення позову не було.

При цьому суд правильно виходив з того, що статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

На час виділення у 1960 році ОСОБА_3 (матері позивачки) присадибної ділянки діяв Земельний кодекс У.С.С.Р. від 29.11.1922 року, який втратив силу 30.09.1971 року.

Зі змісту Земельного кодексу У.С.С.Р. вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачалася.

08.07.1970 року був прийнятий Земельний кодекс Української РСР, затим 18.12.1990 року та 25.10.2001 року Земельний кодекс України.

При цьому, пунктом 6 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25.10.2001 року (надалі - ЗК України), який діє на час розгляду справи, визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

За п. г) ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в таких розмірах: у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Із пояснень позивача ОСОБА_1 слідує, що її мати ОСОБА_3 померла у 1987 року.

З огляду на встановлену обставину, на час відкриття спадщини після смерті матері позивача ОСОБА_3 діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 року, що втратив чинність 01.01.2004 року (надалі - ЦК Української РСР).

Стаття 10 ЦК Української РСР передбачала, що громадяни можуть відповідно до закону мати майно в особистій власності, право користування жилими приміщеннями та іншим майном, успадковувати і заповідати майно, обирати рід занять і місце проживання, мати права автора твору науки, літератури і мистецтва, відкриття, винаходу, раціоналізаторської пропозиції, промислового зразка, а також мати інші майнові та особисті немайнові права.

Разом з тим, аналіз розділу VII Спадкове право ЦК Української РСР свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, на час виникнення правовідносин, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, відтак не передбачає перехід права постійного користування земельною ділянкою від спадкодавця до спадкоємця.

Отже, оскільки у силу норм права (на час виникнення правовідносин) не передбачалося перехід права постійного користування земельною ділянкою від спадкодавця до спадкоємця та було припинено зі смертю особи (спадкодавця), якій належало таке право, суд позбавлений можливості визнати за позивачем право постійного користування земельною ділянкою у порядку спадкування.

Крім того, позивач у 1988 році прийняла спадщину після смерті матері у вигляді майна, а саме: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування якого, рішенням Новоград-Волинської міської ради №652 від 12.05.2010 року їй було передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га., у межах максимального розміру, передбаченого п. г) ч. 1 ст.121 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року, що дає можливість зробити висновок, що принцип цілісності об`єкту нерухомості та земельної ділянки збережені.

За наведених обставин суд правильно вважав, що законних підстав для визнання за позивачкою права на земельну ділянку у більшому розмірі немає.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 квітня 2020 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього часу протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: