РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

02.09.2020 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої - судді - Мартинишин М.О.

з участю секретаря - Мацко Х.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики -

в с т а н о в и в:

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики грошей у розмірі 1 671 630,18 грн. та судові витрати, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.09.2018 року між ним та відповідачем було укладено Договір позики грошей на суму 1 406 000,00 грн. Відповідач взяв на себе зобов`язання повернути кошти до 31.08.2019 року. Після закінчення строку позивач звертався до відповідача з вимогою повернути суму боргу, але відповідачем коштів так і не було повернуто. Тому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у сумі 1 671 630,18 грн., що включає: 1 406 000,00 грн. - основна сума заборгованості за договором; 32 426,78 грн. - інфляційні нарахування; 47 495,84 грн. - 3 % річних від простроченої суми; 185 707,56 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань та судові витрати.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання 02.09.2020 року про заслухання справи у його відсутності та відсутності позивача, позов підтримує повністю, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи та просить такий позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи та не подав відзив, а тому на підставі ст.ст.223, 280 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів(постановляє заочне рішення), проти чого не заперечив представник позивача у заяві.

Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

При цьому, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

До аналогічних правових висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 16.01.2019 року у справі № 388/1354/17-ц.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 20.09.2018 року між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник) укладено нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Бабій О.В. Договір позики грошей, зареєстрований в реєстрі за № 5937 на суму 1 406 000,00 грн., що є еквівалентом 50 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ, встановленим на момент укладення даного договору.

Згідно із п. 1.1. Договору, Позикодавець передав, а Позичальник прийняв грошові кошти в сумі 1 406 000,00 грн., що є еквівалентом 50 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ, встановленим на момент укладення даного договору та зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме грошову суму у гривнях, що буде еквівалентом 50 000,00 дол. США за офіційним курсом НБУ, встановленим на момент повернення грошових коштів, не пізніше ніж до 20.03.2019 року.

Згідно із п. 1.2. Договору, позика є переданою Позикодавцем Позичальнику у момент укладення цього Договору.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю кошти в строк до 20.03.2019 року. Повернення боргу повинно бути здійснено у м. Львові.

Суд вважає доведеними факти укладення договору позики від 20.09.2018 року, передачі коштів за договором та невиконання Позичальником за договором позики свого обов`язку щодо повергнення боргу.

За приписами статті 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Приписами ч. 1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

В силу приписів ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з п.1.1 Договору, який укладений між позивачем та відповідачем, не передбачено розмір і порядок одержання процентів від суми позики, оскільки позика безвідсоткова.

Правилами ч.2 ст.625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У свою чергу, відповідно до п. 2.4. Договору, за прострочення виконання зобов`язань за цим договором, Позичальник виплачує Позикодавцю пеню в розмірі 0,1 % від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума несплаченої позики має бути виплачена у урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції.

Відповідач всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, будь-яких доказів на підтвердження того, що він виконував свої зобов`язання за договором позики суду не надано.

Відтак, суд вважає, що відповідач отримані за Договором кошти у сумі 1 406 000,00 грн. не повернув позивачу станом на день ухвалення рішення суду.

Разом з тим, до заявлених вимог позивача, що з 21.03.2019 року по день звернення із позовом до суду, відповідач прострочив виконання свого зобов`язання на 411 дні.

А тому розрахунок суми боргу у розмірі 1 671 630,18 грн. визначений позивачем, включає: 1 406 000,00 грн. - основна сума заборгованості за договором; 32 426,78 грн. - інфляційні нарахування; 47 495,84 грн. - 3 % річних від простроченої суми; 185 707,56 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань.

З огляду на вищенаведене, суд бере до уваги позивача розрахунок заборгованості, який складений у відповідності до вимог чинного законодавства, відповідач обґрунтованих заперечень щодо розрахунку суду не надав, клопотання щодо неспівмірності витрат до суду не надходило.

Згідно з ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом.

З урахуванням вищевказаного, аналізуючи матеріали справи та подані докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги позивача повністю доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір сплачений за подання позовної заяви у розмірі 10 510,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 79, 80, 83, 89, 95, 141, 223, 247, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 282, 353 ЦПК України -

в и р і ш и в:

позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) суму основного боргу за договором позики грошей від 20.09.2018 року в розмірі 1 406 000,00 грн., інфляційні нарахування в розмірі 32 426,78 грн., 3 % річних від простроченої суми в розмірі 47 495,84 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань в розмірі 185 707,56 грн. та судовий збір у розмірі 10 510,00 грн., а всього разом 1 682 140,18 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також встановлений в разі пропуску з інших поважних причин, відповідно до вимог ст.284 ЦПК України.

Заочне рішення може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідно до Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України п. п. 15., 15.5 до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Франківський районний суд м. Львова.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Дата складення повного судового рішення - 02.09.2020 року.

Суддя Мартинишин М.О.