Справа № 461/6813/19 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/70/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого- судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Курій С.М.

при секретарі Матяш С.І.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача Шеромова ОСОБА_2 .

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 14 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Європейського банку реконструкції та розвитку про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Європеського банку реконструкції та розвитку за місцем представництва ЄБРР у Львові, до Галицького районного суду міста Львова із позовом, в якому просить стягнути з Європейського банку реконструкції та розвитку на його користь суму гарантованих коштів у розмірі 1718,76 Євро.

Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 14 листопада 2019 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Європейського банку реконструкції та розвитку про стягнення коштів, на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Судові витрати залишено за позивачем - ОСОБА_1 .

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає ухвалу суду незаконною та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд:

неправильно застосував пункт (Ь) розділу 2.04 Договору від 04.06.2008 року у зв`язку з хибним трактуванням юридичних термінів «гарантування зобов`язань» та «види забезпечення виконання зобов язань»;

помилково застосував норми міжнародного права (Віденські конвенції), які не визначають правила підсудності ЄБРР на території України;

перевищив свої повноваження щодо закриття провадження на стадії розгляду справи по суті, що є порушенням ч. 1 ст. 209 ЦПК України, а також такі дії суперечать вимогам ч. 1 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»;

обґрунтував оскаржувану ухвалу суду неналежним та недопустимим доказом - листом (а. с. 154-157), що був поданий МЗС України, яке не є учасником у цій справі, чим порушив ст.ст.78, 263 ЦПК України, ст.6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»;

постановив ухвалу про закриття провадження з підстав п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК, і разом з тим, не вказав до юрисдикції якого суду віднесено розгляд цієї справи, чим також порушив ст. 256 ЦПК України;

помилково закривши провадження у справі, порушив його право на справедливий суд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та права, передбачені ст.55 Конституції України та ст. 7 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 14 листопада 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про закриття у даній справі, суд першої інстанції посилався на п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України зазначивши при цьому, що даний позов не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства на території України.

Колегія суддів з такими висновками не погоджується з наступних обставин.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Перелік підстав для закриття провадження визначений у ст.255 ЦПК України є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з пунктом 1 частини 1статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Положення даної норми застосовуються судом в тому випадку, коли після відкриття провадження по справі буде встановлено, що справа не належить до юрисдикції суду (непідвідомча суду).

Відповідно до ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Із змісту позовної заяви та долучених до неї письмових доказів вбачається, що спір виник з приводу здійснення банком своїх повноважень, вважає що банком порушено його право на отримання компенсації, в зв`язку з чим просить стягнути суму коштів з банку.

Наслідки закриття провадження у справі закріплено в статті 256 ЦПК України, згідно з частиною 1 якої, у разі закриття провадження у справі з підстав, визначених п.1 ч.1 ст. 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Колегія суддів вважає необхідним звернути увагу, що у ст.124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що за вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З поділу системи судів загальної юрисдикції за принципом спеціалізації пов`язане поняття цивільної юрисдикції, яку розуміють як компетенцію суду вирішувати справи в порядку цивільного судочинства.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їхнього відання законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

В порушення вищезазначеного, суд першої інстанції прийшов до висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства судами на території України, та не роз`яснив позивачу, як це передбачено п.1 ч.1 ст. 256 ЦПК України, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

За таких обставин ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 14 листопада 2019 року потрібно скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 14 листопада 2019 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2020 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.М. Курій