Провадження № 2/263/453/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

за участю секретаря Шпичак Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Маріупольської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області знаходиться позов ОСОБА_1 , в якому вона, уточнивши позовні вимоги, просить суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що вона є власником ј частини квартири АДРЕСА_1 . Також на праві спільної сумісної власності указана квартира належить чоловіку позивача - ОСОБА_5 , сину - ОСОБА_6 , доньці - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. З 10 червня 2016 року у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі у справі, що було необхідно для оформлення документів для виїзду за межі України. Восени 2017 року ОСОБА_2 виїхала до м. Іжевськ Російської Федерації, де працевлаштувалася вихователем у дитячому садку № 201 з 20 жовтня 2017 року, що підтверджується трудовою книжкою та довідкою про дохід. Станом на теперішній час донька позивача - ОСОБА_2 отримала право на проживання як іноземний громадянин з 15 червня 2018 року по 15 червня 2023 року та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . За вказаною адресою розташований будинок, який належить сину позивача - ОСОБА_6 . Разом із ОСОБА_2 до Російської Федерації виїхала її старша донька - ОСОБА_4 , яка зареєстрована за адресою реєстрації її матері, фактично проживає з матір`ю у м. Іжевську та зарахована до школи № 69. Також визначено, що з моменту прибуття ОСОБА_4 до м. Іжевська вона буде прийнята до Муніципального бюджетного дошкільного освітнього закладу «Освітній комплекс Дитячий садок № 201». ОСОБА_6 , який є рідним братом ОСОБА_2 , надав згоду та відповідно до ст. 20 ЦК РФ гарантує проживання ОСОБА_4 у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується згодою, посвідченою нотаріусом. Батько ОСОБА_4 та ОСОБА_4 - ОСОБА_8 участі у вихованні дітей не приймає, аліменти не сплачує та має заборгованість за аліментами, з дітьми не спілкується, адреса його проживання не відома, у зв`язку з чим відсутня можливість отримати його згоду на зняття дітей з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 .

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що позивач через реєстрацію у вказаній квартирі її неповнолітніх онуків не має можливості розпоряджатися своєю власністю, просила задовольнити позовні вимоги.

ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , не скористалася своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направила.

Рух справи.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 вересня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 25 листопада 2019 року заяву про уточнення позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Маріупольської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, прийнято до розгляду по суті.

Від позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Лещенко О.О. - до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких вони заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, в якій позовні вимоги про визнання її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщення визнала у повному обсязі.

Від представника органу опіки та піклування Виконавчого комітету маріупольської міської ради - Мамаєвої С.В. - до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Судом установлено, що матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом РАЦС Жовтневого райвиконкому м. Жданова.

ОСОБА_8 та ОСОБА_2 05 березня 2011 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області.

Згідно зі свідоцтвом про народження під час спільного шлюбу у ОСОБА_8 та ОСОБА_2 народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21 березня 2005 року, виданого Управлінням міського майна Маріупольської міської ради, та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 квітня 2005 року, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 .

Згідно з довідкою від 16 серпня 2019 року, виданою Центром надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

З довідки про реєстрацію місця проживання матері з дітьми від 09 липня 2019 року, виданої Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом з її дітьми: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 з 20 червня 2016 року по теперішній час.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 квітня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 розірваний. Рішення набрало законної сили 17 травня 2018 року.

09 липня 2019 року ОСОБА_12 звернулася до Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради із заявами про зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на що їй відмовлено, у зв`язку з тим, що на порушення п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, відсутня згода батька.

Відповідно до довідки від 13 червня 2019 року, виданої Центральним ВДВС м. Маріуполь ГТУЮ в Донецькій області, за період з 27 лютого 2018 року з 13 червня 2019 року ОСОБА_8 згідно з виконавчим листом від 25 жовтня 2018 року № 263/2246/18 про стягнення із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 аліментів на дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини від його доходу щомісячно до досягнення старшою дитиною повноліття, аліменти не сплачував.

Станом на 04 листопада 2019 року заборгованість ОСОБА_8 зі сплати аліментів за виконавчим листом № 263/2246/18 становить 98 850 грн.

ОСОБА_2 20 жовтня 2017 року прийнята на посаду вихователя групи дітей із затримкою психічного розвитку до Муніципального бюджетного дошкільного освітнього закладу «Дитячий садок № 160», що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці серії НОМЕР_3 .

Згідно з довідкою ОСОБА_3 в установленому порядку повідомила про прибуття за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 є ученицею 2д класу МБОЗ «Середня загальноосвітня школа № 69 з поглибленим вивченням окремих предметів», що підтверджується довідкою від 01 листопада 2019 року.

Відповідно до довідки, виданої Муніципальним бюджетним дошкільним освітнім закладом «Освітній комплекс Дитячий садок № 201», з моменту прибуття ОСОБА_4 до м. Іжевськп вона буде прийнята та зарахована до Муніципального бюджетного дошкільного освітнього закладу «Освітній комплекс Дитячий садок № 201».

ОСОБА_6 надав свою згоду, посвідчену нотаріусом нотаріального округу Селтинського району Удмуртської Республіки Шиляєвою Е.О., на реєстрацію його неповнолітньої племінниці ОСОБА_4 у будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Будинок за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_6 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 21 квітня 2018 року.

Згідно з висновком Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 23 жовтня 2019 року втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, належні та допустимі докази на підтвердження не проживання неповнолітніх дітей відсутні, а також відсутня інформація щодо наявності у них іншого придатного для мешкання житлового приміщення. Керуючись ст. 19 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 10 жовтня 2019 року, комісія вважає неможливим визнання малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до висновку Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 03 лютого 2020 року з метою соціального захисту дітей, керуючись ст. 19 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 09 січня 2020 року, комісія не заперечує проти визнання малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо правових підстав для вирішення заявленого спору по суті.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Оскільки правовідносини виникли з приводу користування квартирою приватного житлового фонду, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню глава 6 ЖК УРСР та книга третя ЦК України.

Підставою позовних вимог зазначено порушення прав позивача на розпорядження належним їй житлом, оскільки реєстрація у спірній квартирі двох неповнолітніх дітей перешкоджає їй продати таку квартиру, у зв`язку з чим позивач просила визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК Української РСР.

У відповідності до вимог ст. ст. 13, 264 ЦПК України суд не наділений повноваженнями на втручання у право особи на визначення предмету спору, тому суд перевіряє та досліджує обставини, з якими позивач поєднує підстави для задоволення позову.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

За правилами, передбаченими ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона є співвласником спірної квартири, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном, саме по собі не може бути підставою для визнання неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 таким, що втратили право користування житлом та зняття їх з реєстрації, оскільки право її неповнолітніх онуків на користування жилим приміщенням витікає не тільки від її ј частини її права власності, а й від інших ѕ частин власності, у тому числі ј частини матері дітей, врегульоване житловим законодавством та відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом .

У той же час, відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, у цьому випадку саме на позивача покладено обов`язок довести наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, на які вона посилається у позовній заяві.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підстав яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

У справі, де предметом розгляду є визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позивач лише посилається у позові на те, що ОСОБА_2 проживає разом зі старшою донькою у Російській Федерації та планує забрати також меншу доньку ОСОБА_15 , але позбавлена можливості зняти малолітніх дітей з реєстрації у спірній квартирі без згоди батька дітей, який не підтримує зв`язок із дітьми.

Саме по собі бажання позивача, якій належить ј частини спірної квартири, зняти з реєстрації неповнолітніх дітей не ґрунтується на підставах позову, оскільки закон не поєднує зняття з реєстрації з такими підставами.

Як правову підставі для задоволення позову ОСОБА_1 наводить те, що її малолітні онуки не проживають у квартирі більше року, старша онука взагалі виїхала до російської Федерації.

Приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України визначений обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

У порядку, визначеним ст. ст. 77-80 ЦПК України, позивачем не доведено перед судом тих обставин, що неповнолітні онуки відсутні у вказаній квартирі без поважних причин понад один рік, як не представлено доказів іншої домовленості між ними.

Вказуючи, що старша онука - ОСОБА_4 виїхала до Російської Федерації, позивачем не представлено доказів цих обставин. При цьому, вказуючи про відсутність обох онук протягом року за місцем реєстрації, позивач не вказала, де вони наразі проживають.

Крім того, два інших співвласника квартири: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яким належать по ј частини квартири, до участі у справі не залучені, у зв`язку з чим їх правова позиція щодо позовних вимог ОСОБА_1 суду не відома.

Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження начального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Тобто питання щодо зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, вирішується за згодою батьків такої.

Разом із тим, батько дітей - ОСОБА_8 до участі у справі не залучений також, хоча рішення у справі може стосуватися його прав та обов`язків як батька дітей, щодо яких вирішується питання про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Вирішуючи питання щодо прийняття до уваги висновку органу опіки та піклування під час вирішення указаного спору, суд враховує наступне.

Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради надано суду два суперечливих висновки щодо розв`язання спору.

Так, 06 листопада 2019 року до суду надійшов висновок від 23 жовтня 2019 року про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, належні та допустимі докази на підтвердження не проживанні неповнолітніх дітей відсутні, а також відсутня інформація щодо наявності у них іншого придатного для мешкання житлового приміщення.

Висновок від 03 лютого 2020 року про доцільність задоволення позовних вимог ґрунтується виключно на тому, що від матері дітей - ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позовних вимог та надані документи про наявність місця проживання, без зазначення, з яких підстав такі обставини встановлені, тобто цей висновок має формальний характер та винесений без достатніх правових підстав.

Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У зв`язку з викладеними обставинами, за формального підходу до складення висновку про доцільність позбавлення малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням, суд не погоджується з ним та не приймає як беззаперечну підставу для задоволення позову.

Також судом не приймається визнання позову ОСОБА_2 як беззаперечна підстава для задоволення позовних вимог, оскільки, на порушення вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, з урахуванням обставин указаної справи та наданих сторонами доказів, наявні підстави для висновку, що таке визнання позову порушує права, свободи чи інтереси інших осіб - малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у зв`язку з чим суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення ЄСПЛм у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

На підставі викладеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення розовних вимог.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768,4 грн., який пов`язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому з урахуванням висновку суду про відмову у задоволенні позову, такий покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР, ст. ст. 16, 385, 405 ЦК України, ст. 160 СК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 5. 12, 13, 141, 206, 263-265, 280 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Відмовити у прийнятті заяви ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання позову ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Маріупольської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторін у справі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Служба у справах дітей Маріупольської міської ради, адреса: вул. А.Нільсена, 26, м. Маріуполь, 87555.

Суддя О.М. Музика