Номер провадження: 22-ц/813/3308/20
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_1 адвоката Павельченка І.В.,

представника ОСОБА_2 адвоката Висоцького В.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування безпідставно набутих коштів, 3% річних та моральної шкоди,

встановив:

17 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та згідно позовної заяви просив стягнути з відповідача на його користь безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 8000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 15.08.2017 року складає 205040 грн., стягнути моральну шкоду в розмірі 20000 грн., витрати з оплати правової допомоги в розмірі 1200 грн. та судові витрати у справі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування безпідставно набутих грошових коштів, 3% річних та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 8000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 15.08.2017 року складає 205040 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача судовий збір у розмірі 2782,41 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року, в частині стягнення з неї на користь позивача 8000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 15.08.2017 року складає 205040 грн., а також стягнення з неї судового збору у сумі 2782,41 грн., та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Також апелянт просила виключити з мотивувальної частини рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року висновок про те, що: «05.12.2016 року між ОСОБА_2 та адвокатом Павельченко Ігорем Віталійовичем укладено договір про надання правової допомоги».

В іншій частині рішення просила залишити без змін.

Таким чином, рішення суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення на його користь з ОСОБА_1 моральної шкоди та витрат на правову допомогу, в апеляційному порядку не оскаржується, а тому ці обставини не є предметом апеляційного розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» (далі КП «ЖКС «Фонтанський») уклало договір №252-01/02 від 02.01.2012 року з ОСОБА_1 , предметом якого є оплата за розміщений на прибудинковій території гараж.

Згідно п. 6 вищевказаного договору, договір укладений строком на 1 рік. У випадку відсутності заперечень однієї зі сторін, договір по закінченню строку його дії вважається продовженим на наступний рік.

Також КП «ЖКС «Фонтанський» уклало договір №2/78 від 26.03.2013 року з ОСОБА_1 , предметом якого є визначення порядку використання тимчасово встановленого гаражу ОСОБА_1 .

Згідно п.п 3.1.3 п. 3 вище вказаного договору, ОСОБА_1 на час дії договору не має права передавати у користування гаражу іншим особам.

Згідно п. 7 п.7.1 договір №2/78 від 26.03.2013 року укладений строком на 1 рік. У випадку відсутності заперечень однієї зі сторін, договір по закінченню строку його дії вважається продовженим на наступний рік.

В подальшому, а саме 18.02.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу гаражу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить розписка, згідно якої ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 8000 доларів США за проданий гараж, інвентарний № 2/78 (а.с.8).

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ч.1ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Також суд зазначив, що згідно ч.1 ст.1213 ЦК особа, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

При цьому суд вказав, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Крім цього, суд виходив із того, що згідно ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Також суд вказав, що ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не мала права продавати металевий гараж позивачу ОСОБА_2 , а тому отримала грошові кошти в розмірі 8000 доларів США, що за курсом НБУ складає 205040 грн., без достатніх правових підстав, у зв`язку з чим вони мають бути стягнуті з неї на користь позивача.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступних обставин.

Так, суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 отримала від позивача грошові кошти в розмірі 8000 доларів США, що за курсом НБУ складає 205040 грн., без достатніх правових підстав, а тому необгрунтовано застосував до спірних правовідносин ст. 1212, та ст. 1213 ЦК України.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що продаж металевого гаражу має відбуватись без нотаріального посвідчення і державної реєстрації права власності на нього, на підставі укладеного між сторонами простої форми договору, оскільки металевий гараж не є нерухомим майном, а є тимчасовою спорудою, без фундаменту, яку можливо в будь-який момент реконструювати або перенести.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 зазначив, що він не купував металевого гаражу, оскільки ОСОБА_1 не мала права його продавати, а тому він просив повернути передані їй грошові кошти у сумі 8000 доларів США.

Однак, з такими доводами позивача ОСОБА_2 колегія суддів не погоджується, з огляду на наступні обставини.

Так, як вбачається з матеріалів справи, починаючи з 18 лютого 2016 року власником і користувачем тимчасового металевого гаражу, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 став позивач ОСОБА_2 .

Зазначені обставини підтверджуються копією Договору №2/78, укладеного 18.02.2016р. між позивачем ОСОБА_2 та КП «ЖКС Фонтанський» про надання послуг з прибирання прилеглої до тимчасової конструкції (гаражу, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 ) території (а.с.168).

Крім того, ці обставини також підтверджуються копією додаткової угоди від 06 грудня 2017 року, згідно якої вищевказаний Договір №2/78 від 18.02.2016р. між тими ж сторонами було розірвано 06.12.2017р. (а.с.169).

Оскільки, відповідно до вказаних Договорів, відповідач ОСОБА_1 взагалі не зазначена, то колегія суддів дійшла висновку про те, що власником і користувачем вказаного металевого гаражу, інвентарний номер 2/78, з 18.02.2016 року став саме позивач ОСОБА_2 , який придбав у ОСОБА_1 цей гараж за 8000 доларів США.

Тобто, вказаними доказами у повному обсязі підтверджується позиція відповідача про безпідставність позовних вимог, оскільки за вказаним договором купівлі-продажу продавцем ОСОБА_1 було передано покупцю ОСОБА_2 обумовлене правочином майно - гараж за відповідною адресою; після набуття права власності на вказаний гараж, ОСОБА_2 , як новий власник уклав із обслуговуючим підприємством договір на прибирання прилеглої території. При цьому, дата договору на прибирання гаражу повністю співпадає з датою укладення договору купівлі-продажу і розпискою ОСОБА_1 про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 8000 доларів США.

При цьому, колегія суддів приймає як докази вказані договори, оскільки відповідно до частин 1, 3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Вказані приписи законодавства кореспондуються із ч. 8 ст. 83 ЦПК України, відповідно до якої, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Колегія суддів погоджується з доводами представника заявника апеляційної скарги про те, що вона не мала можливості надати суду вказані докази, а саме копію договору №2/78 про надання послуг з прибирання прилеглої до тимчасової конструкції (гаражу, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 ) території, а також додаткової угоди до вказаного договору від 06.12.2017р., у зв`язку з тим, що їй не було відомо про їх існування.

Крім того, вказані докази, дослідження яких є необхідним для розгляду справи, не були надані позивачем у справі ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції, не дивлячись на те, що про існування вказаних договорів йому було відомо.

Більше того, представником позивача заперечувався факт укладення будь-яких договорів з КП «ЖКС «Фонтанський» щодо території, на якій був розташований металевий гараж, інвентарний № 2/78.

Таким чином, саме позивач ОСОБА_2 після купівлі ним металевого гаражу у відповідача ОСОБА_1 - з 18.02.2016 року розпочав користуватись ним і нести витрати на прибирання території біля цього гаражу, фактично користуючись ним, починаючи з 18 лютого 2016 року до 06 грудня 2017 року, тобто майже протягом 2-х років.

У зв`язку з цим, подальша доля металевого гаражу невідома, однак вищевказаний договір № 2/78 про надання послуг з прибирання прилеглої до тимчасової конструкції (гаражу) території, а також додаткова угода до цього Договору від 06 грудня 2017 року, свідчать про те, що починаючи з 18 лютого 2016 року і по теперішній час вказаним металевим гаражем, інвентарний № 2/78, користувався саме позивач ОСОБА_2 , який придбав цей гараж у ОСОБА_1 .

Всі вищевикладені обставини свідчать про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду змінити, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , та прийняти постанову, якою оскаржуване рішення суду, в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 8000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 15.08.2017 року складає 205040 грн., а також стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 2782,41 грн., скасувати і прийняти в цій частині постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Колегія суддів також вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини оскаржуваного рішення висновок про те, що: «05.12.2016 року між ОСОБА_2 та адвокатом Павельченко Ігорем Віталійовичем укладено договір про надання правової допомоги», оскільки ОСОБА_3 ніколи не був представником позивача ОСОБА_2 , а був лише представником відповідачки ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року підлягає залишенню без змін.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 4173,61 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року змінити, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , та прийняти постанову, якою рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року, в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 8000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 15.08.2017 року складає 205040 грн., а також стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 2782,41 грн., скасувати і прийняти в цій частині постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Виключити з мотивувальної частини рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року висновок про те, що: «05.12.2016 року між ОСОБА_2 та адвокатом Павельченко Ігорем Віталійовичем укладено договір про надання правової допомоги».

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_2 ) сплачений нею судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 4173,61 грн. (чотири тисячі сто сімдесят три гривні 61 копійку).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19.02.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра