ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 613/1782/18 Головуючий суддя І інстанції Харченко С. М.
Провадження № 22-ц/818/1752/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про відшкодування шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: -Бровченка І.О., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 11 грудня 2019 року, ухвалене в складі головуючого судді Харченко С.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином,

встановив:

27 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином.

Позовна заява мотивована тим, що 19.09.2005 року відповідач ОСОБА_2 близько 19-30 год., керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-2109» держ. знак № НОМЕР_1 , рухаючись на 29 км + 600 м а/д Харків - Липці в с. Жовтневе Харківського району Харківської області в напрямку м. Харкова, порушив вимоги п.1.5, п.12.3 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого допустив зіткнення з велосипедистом ОСОБА_3 . В результаті ДТП чоловік ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці, а пасажирка велосипеду (позивач) отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження. Таким чином, своїми діями ОСОБА_2 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть ОСОБА_3 .

Зазначила, що вироком Харківського районного суду Харківської області від 16.04.2013 року ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на 4 (чотири) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки; та на підставі ст.75 КК України - звільнено від покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у якості відшкодування моральної шкоди 60000 грн., з яких 25 000 грн. - у якості відшкодування моральної шкоди, пов`язаної зі спричиненням ОСОБА_1 тілесних ушкоджень; 35 000 грн. - у якості відшкодування моральної шкоди, пов`язаної зі смертю чоловіка - ОСОБА_3 . Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18.06.2013 року вирок суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.12.2013 року вирок Харківського районного суду Харківської області від 16.04.2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18.06.2013 року - скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд. Підставами для повернення справи на новий розгляд стали невірне застосування до ОСОБА_2 ст.75 КК України та невірне вирішення заявленого цивільного позову. При новому судовому розгляді Харківський районний суд Харківської області 24.12.2015 виніс постанову, якою ОСОБА_2 на підставі ст.49 КК України звільнив від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальному справу - закрив. Заявлений цивільний позов вирішено не було, фактично він залишився без розгляду.

Вважає, що їй відповідачем було заподіяно моральну та матеріальну шкоду. При цьому зазначає, що її чоловіка - ОСОБА_3 поховали за її кошти, сума яких склала 5000 грн. та що спричинені їй матеріальна шкода складається з суми витрат на її лікування і витрат на поховання чоловіка та становить 75 000 грн. Вказує, що ОСОБА_2 посягнув на життя та здоров`я, недоторканність і безпеку - її та її чоловіка. Трагічна смерть її чоловіка негативно вплинула на її життя, здоров`я, завдала сильних душевних страждань, її звичайний життєвий устрій потерпів значних негативних змін. Були порушені її стосунки з оточуючими людьми, навкруги неї склалася специфічна, резонансна обстановка, коли вона не могла спокійно вийти на вулицю, оскільки люди відкрито обговорювали вказану подію, розпитували про хід розслідування та судовий процес, його наслідки, що само по собі утруднювало її життя та відносин з оточуючими. Також зазначає, що на даний час вказана ситуація триває, знайомі та сусіди періодично розпитують її про стан справ, нагадують ДТП та смерть чоловіка. Тим часом у поведінці Відповідача відсутні жодні прояви каяття. ОСОБА_2 завдану шкоду у повній мірі не відшкодував, не приніс вибачень за свій злочин, уникає спілкування. Вказані обставини та поведінка відповідача лише підсилюють її душевні страждання. Між тим смерть рідної людини - чоловіка, природно спричинила їй моральну шкоду, оскільки дана втрата є безповоротною. Крім того сам факт спричинення їй тілесних ушкоджень також спричинив їй моральну шкоду.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь 500 000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди; стягнути з ОСОБА_2 на її користь 75 000 грн. у якості відшкодування матеріальної шкоди.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 11 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1921, 00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вказала, що її вимоги про стягнення матеріальної шкоди підтверджуються наявними у справі медичними документами, копіями чеків про придбання медичних препаратів, які були прописані їй лікарями та відносяться до 2013-2018 років, оригінали цих документів знаходяться у неї.

Зазначила, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди її чоловік ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці, а вона як пасажирка велосипеду отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження. Вона втратила рідну, дорогу їй людину. Вона внаслідок цих дій стала інвалідом 2-ї групи, іншої сім`ї не створила. Вважає, що її позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню у повному обсязі у розмірі 500000,00 грн.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 150000,00 скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити у меншому розмірі - 10000,00 грн.

Вказав, що стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 150 000,00грн. є значно завищеним, рішення в цій частині було ухвалене без належного дослідження наданих відповідачем доказів та без надання цим доказам належної оцінки.

Зазначив, що ОСОБА_1 не оскаржувалось що ОСОБА_2 добровільно здійснював відшкодування всіх матеріальних витрат: купував медичні препарати необхідні для лікування, продукти харчування та забезпечував її поїздки до лікувальних закладів. На підтвердження вказує, що у матеріалах справи наявні з цього приводу розписки.

Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги вирок Харківського районного суду Харківської області від 16 квітня 2013 року в мотивувальній частині рішення якого зазначено, що в діях велосипедиста ОСОБА_5 , який загинув, відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи також вбачаються порушення Правил дорожнього руху, які знаходились в причинному зв`язку з пригодою.

Зазначив, що суд надав неналежну оцінку розпискам, наданим позивачем ОСОБА_1 , в яких вона зазначала, що матеріальних та моральних претензій не має, а через три роки необґрунтовано вирішує звернутись до суду.

Вказав, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідач на виконання вимог ст. 1201 ЦК України, здійснив відшкодування витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, що підтверджується розпискою, долученою також до матеріалів справи, наданою від батька померлого ОСОБА_5 . Вважає, що він всіляко сприяв відшкодуванню завданої як матеріального так і моральної шкоди.

Відзив на апеляційні скарги не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає у повній мірі.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Частинами 2 та 5 ст.1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Частина 1 ст.1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом на підставі чинної постанови Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року було встановлено, що 19 вересня 2005 року приблизно о 19 год. 30 хв. ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 2109 р.н. НОМЕР_1 , рухаючись на 29 км +600 м а/ш «Харків-Липці» в с. Октябрське Харківського району Харківської області в напрямку м. Харкова, порушив вимоги п.1.5, п.12.3 Правил дорожнього руху України. ОСОБА_2 проявив неуважність та при появі на його полосі руху небезпеки - велосипеду «Україна», який рухався у попутному напрямку під керуванням ОСОБА_3 , своєчасно не вжив міри для зменшення швидкості руху аж до повної зупинки свого автомобілю, в результаті чого допустив зіткнення передньою правою частиною автомобіля з заднім колесом вказаного велосипеду. В результаті вказаних дій ОСОБА_2 велосипедисту ОСОБА_3 були спричинені тілесні пошкодження, від яких настала смерть останнього, а пасажиру велосипеда ОСОБА_6 були спричинені тілесні пошкодження у виді: закритої черепно-мозкової травми, забійної рани в скроневій області зліва, що супроводжуються субарахноідальним крововиливом, забоєм головного мозку, закритого осколкового перелому лівої малоберцової кістки в середній третині лівої внутрішньої щиколотки, що відносяться у цілому до категорії пошкоджень середнього ступеню тяжкості, що потягли за собою довгостроковий розлад здоров`я. За вказаною Постановою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі ст.49 КК України було звільнено від кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України за закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, провадження по справі закрито.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 19.09.2005 року з вини ОСОБА_2 , чоловік позивача - ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці, а позивачка отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Наявна у справі медична документація - ряд виписок із медичної карти стаціонарного хворого вказують на те, що ОСОБА_1 тривалий час лікувалася після дорожньо-транспортної пригоди (а.с.25-32).

Відповідно до довідки МСЕК Серії 12ААА №472612, у ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності загального захворювання (а.с.10).

Згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 серії НОМЕР_3, ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності, 3 група загального захворювання. (а.с.8)

Судом також було встановлено, що внаслідок трагічної смерті ОСОБА_3 його дружина ОСОБА_1 зазнала душевних та моральних страждань, спричинених раптовою смертю рідної людини. Позивач ОСОБА_1 внаслідок ДТП отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, як наслідок зазнала фізичного болю та страждань, в результаті отриманих нею травм стала інвалідом. При цьому слід зазначити, що термін впродовж якого вона страждає від душевного та фізичного болю внаслідок спричинених їй тілесних ушкоджень триває вже 12-ть років з моменту ДТП, з того часу позивачка має обмежувану можливість пересуватися самостійно, лише за допомогою милиці, нової сім`ї не створила, у зв`язку з чим її звичайний життєвий устрій значно змінився у негативному плані. Сам факт спричинення тілесних ушкоджень в результаті ДТП спричинив їй моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розміру компенсації завданої позивачці моральної шкоди.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У матеріалах справи є розписки про те, що ОСОБА_2 в рахунок плати за лікування, медикаменти та продукти харчування передавав позивачці ОСОБА_1 у січні, жовтні 2006, березні, травні, серпні, жовтні, листопаді, грудні 2007, лютому, квітні, червні, липні 2008, лютому, березні, квітні, травні, серпні, листопаді, грудні 2009, січні, лютому, березні, листопаді 2010, січні, серпні 2011 року грошові кошти на загальну суму 22384,40 коп. (а.с. 68-86). На поховання ОСОБА_3 ОСОБА_2 передав 1500 грн. 28.09.2005 його батьку ОСОБА_7 , що підтверджується письмовою розпискою (а.с. 87).

З урахуванням цих фактів, які свідчать на користь відповідача, колегія суддів тим не менше не вбачає підстав для зменшення розміру вірно присудженого судом першої інстанції відшкодування моральної шкоди на суму 150000 грн., оскільки з урахуваннях встановлених судом першої інстанції обставин справи, тяжкості отриманої позивачкою душевної травми, пов`язаної з втратою чоловіка, що докорінно змінило її звичний розклад життя, отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, змушена тривалий час лікуватися, що вимагає не лише грошових витрат, але й поєднано із необхідністю додаткового хірургічного втручання, перенесення тривалого фізичного болю, та спричинило її інвалідність, вона не змогла укласти новий шлюб. Доводи скарги про те, що загиблий ОСОБА_3 також винний у скоєнні ДТП ґрунтуються на вироку суду першої інстанції, який був скасований і не є чинний, тому у відповідача немає передбачених ч. 6 ст. 82 ЦПК України підстав для посилання на ці обставини. Постановою про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_2 таких обставин не встановлено.

Відповідно до абзацу 1 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31 березня 1995 року, суд визначає залежно від характеру та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Наведене свідчить, що висновки суду першої інстанції щодо відшкодування моральної шкоди доводами скарг позивачки та відповідача не спростовані та відповідають приписам ч. 3 ст. 23 ЦК України. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди був визначений судом відповідно до характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілої та позбавлення її можливості їх реалізації, а також з урахуванням вищевказаних обставин скоєння ДТП та поведінки відповідача, який вчиняв дії по частковому відшкодуванню шкоди. Визначений судом першої інстанції розмір відшкодування відповідає вимогам розумності і справедливості. Суд правильно врахував душевні страждання позивача після смерті ОСОБА_3 , порушення її звичного способу життя, зусилля для організації життя та побуту, глибину фізичних і душевних страждань заслуговує на таку компенсацію, а доводи обох скарг в цьому питанні належним чином не доведені і тому колегія суддів їх відхиляє.

Що стосується відшкодування матеріальної шкоди, то суд першої інстанції в цій частині помилково не взяв до уваги, що наявні на а.с. 34 копії касових чеків про придбання медикаментів та матеріалів 21.11.2018 та 22.11.2018 на загальну суму 189,45 + 528,26 = 717,71 грн. відповідає медичним призначенням, які вказані у виписці № 5064 із медичної карти стаціонарного хворого - ОСОБА_1 , яка перебувала на стаціонарному лікуванні з 19.11.2018 по 04.12.2018 з приводу артродезирування лівого голеностопного суглобу з больовим синдромом, порушенням функції стопи, укорочення лівої нижньої кінцівки (а.с. 32).

З огляду на це позов ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди має бути задоволений частково, на згадану суму 717,71 грн. В іншій частині позивач всупереч свого процесуального обов`язку не надала до суду першої та апеляційної інстанції належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів у розумінні ст. 76 ЦПК України доказів про більший розмір завданої матеріальної шкоди.

Позивачем не додано до позову накладних, фіскальних чеків, квитанцій на підтвердження позовних вимог в частині понесення похоронних витрат в зазначеному вище розмірі.

Тому решта її вимог є недоведеними, суд першої інстанції в таких своїх висновках не помилився, доводи обох скарг цього висновку не спростували.

Оскільки рішення суду щодо відшкодування моральної шкоди відповідає нормам матеріального і процесуального права, а висновки суду стосовно матеріальної шкоди не повністю відповідають обставинам справи, суд першої інстанції порушив вказані норми матеріального права, то відповідно до ст. 375, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення підлягає відповідній зміні.

Підстав для перерозподілу судових витрат не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -залишити без задоволення.

РішенняБогодухівського районного суду Харківської області від 11 грудня 2019 року -змінити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 24 лютого 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.О. Бровченко

О.М. Хорошевський