ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/8439/20Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/817/683/20 Доповідач - Гірський Б.О.
Категорія - 331500000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірський Б.О.

суддів - Бершадська Г. В., Ходоровський М. В.,

за участю секретаря - Боднар Р.В.

позивачки ОСОБА_1 та представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/8439/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2020 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, ухваленого суддею Позняком В.М.,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

Заява мотивована тим, що з 2014 року до березня 2019 року вона з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу і в них народилося двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В результаті частих конфліктів із пошкодженням побутової техніки, меблів та застосуванням до заявниці фізичної сили, зокрема, у присутності малолітніх дітей, в березні 2019 р. стосунки між сторонами припинилися. ОСОБА_1 неодноразово зверталася в правоохоронні органи (13.01.2019 р., 01.12.2019 р., 19.03.2020 р.).

Внаслідок конфлікту, який стався 15.08.2019 р., відносно ОСОБА_2 порушено кримінальне провадження, яке перебуває на розгляді Тернопільського міськрайонного суду.

Зазначала, що ОСОБА_2 перешкоджає їй користуватись майном, яке є спільною власністю та існує реальна загроза повторного вчинення домашнього насильства щодо неї, а тому просила суд видати обмежувальний припис на строк до 6 місяців, яким: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , заборонити наближатися на відстань менше 50 м до її місця проживання та усунути перешкоди в користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а саме будинком за адресою: АДРЕСА_2 , а також усім рухомим майном, яке в ньому знаходиться.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її заяву про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що жодних протиправних, аморальних чи інших незаконних дій, в т.ч. домашнього насильства у будь-якій формі його прояву стосовно ОСОБА_1 він не вчиняв, а про її звернення до правоохоронних органів щодо випадку, який стався 19.03.2020 р. дізнався від працівників Франківського ВП ГУНП у Львівській області. Про інші її звернення йому відомо не було.

Зазначив, що сам факт наявного кримінального провадження, яке перебуває на розгляді Тернопільського міськрайонного суду не свідчить про вчинення ним протиправних дій стосовно ОСОБА_1 та не може братись судом до уваги, так як рішення у даній справі ще не прийнято. Крім того, ОСОБА_2 звернувся із заявою до правоохоронних органів про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за завідомо неправдиве повідомлення про злочин.

Вважає, що твердження ОСОБА_1 є надуманими та безпідставними, вчинені нею з корисливих мотивів, оскільки в такий спосіб вона намагається здійснити на нього психологічний тиск, щоб він відмовився від права на частку у майні, яке придбане за час їх спільного проживання. Жодних перешкод ОСОБА_1 у користуванні будинком та майном, що знаходиться у АДРЕСА_2 він не чинить.

Звертає увагу суду на те, що за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_1 проживають їх спільні діти та в разі задоволення заяви про видачу обмежувального припису він буде позбавлений можливості реалізовувати свої обов`язки як батька.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Притула О.Б. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 - адвокат Шишка О.М. апеляційну скаргу не визнав, посилаючись на її необґрунтованість та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2 ст.367 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проживала із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2014 року до 2019 року та у них народилося двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження (а.с.4,5).

З відповіді Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області від 03.04.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 13.01.2019 р.; 03.11.2019 р.; 19.06.2019 р.; 15.08.2019 р. зверталася до правоохоронних органів із заявами з приводу конфліктів та вчинення насильства в сім`ї її чоловіком ОСОБА_2 . Відомості за останнім зверненням внесено до ЄРДР №0002363 від 15.08.2019 р.(а.с.7).

З березня 2019 року відносини між сторонами припинилися.

На розгляді в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області знаходиться обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_2 за ч.1 ст.125 КК України за фактом нанесення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень та цивільна справа за позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна придбаного під час спільного проживання спільною сумісною власністю та його поділу, в тому числі і будинку по АДРЕСА_2 .

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з п.п. 3, 4, 6, 14 та 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь, а кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно приписів п.1 ч.1 ст.26 вказаного Закону право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник.

В ч.2 ст.26 вищезазначеного Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Частиною 3 даної статті визначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно п.3 ч.1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч.1 ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що останній раз ОСОБА_2 перебував за місцем її проживання в лютому 2020 року, до того часто до дітей приїжджав на її запрошення, добровільно віддав значну частину речей, які знаходилися в домоволодінні по. АДРЕСА_2 . Титульними власниками даного домоволодіння є батьки ОСОБА_2 , згідно пояснень представника останнього в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 відносно неї постійного та безперервного домашнього насильства у розумінні Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", а також ризиків настання насильства у майбутньому.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки судом встановлено фактичні обставини справи та дано належну правову оцінку.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права; підстави для його скасування в межах вимог, заявлених як у суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі, у апеляційного суду відсутні.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2020 року - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 вересня 2020 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Бершадська Г.В.

Ходоровський М.В.