Справа № 640/5274/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2020 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Черниш О.М.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вказаною позовною заявою, в якій з подальшим уточненням просить стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію Ѕ частки вартості автомобіля Citroen DS4, 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 у розмірі 199485,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані наступним. Між позивачем та відповідачем у 1995 році укладено шлюб, який в подальшому рішенням суду від 19.01.2018 року було розірвано. За час шлюбу у 2012 році за спільні кошти подружжя, останніми на підставі договору купівлі-продажу було набуто майно- автомобіль марки Citroen DS4, 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який було зареєстровано на ім`я відповідача, який завжди ним і користувався. З липня 2014 року шлюбні стосунки між сторонами були припинені, і сторони почали проживати окремо. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01.02.2017 року за позивачем в порядку поділу спільного майна подружжя, визнано право власності на Ѕ частину квартири, яка придбана під час перебування у шлюбі. На початку вересня 2017 року позивачу стало відомо, що відповідач продав вказаний автомобіль, однак коштів від продажу вказаного автомобіля не надав, фактично їх привласнивши, тобто продаж здійснено не в інтересах сім`ї, не на її потреби, а для власного збагачення. Всі вимоги надати позивачу як власнику 50% грошових коштів від продажу автомобіля відповідачем спочатку ігнорувалися, а з жовтня 2017 року відповідач взагалі став уникати будь-якого спілкування, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю, посилаючись на те, що продаж спірного автомобілю здійснено у 2017 році за взаємною згодою та з відома позивача та у її присутності, що підтверджується її заявою, та наявністю у позивача довіреністю від 04.09.2017 року, та кошти отримані від продажу автомобіля були спрямовані на погашення кредиту та позик, які брались для купівлі вказаного автомобілю. Позивач жодної участі у поверненні боргів не брала, а тому підстав для повернення вказаної компенсації не існує.

Позивачем надано відповідь на відзив, в якому вона просить задовольнити позов, посилаючись на те, що відповідач вводить в оману суд, оскільки позивач надала згоду на продаж вказаного автомобіля, оскільки думала, що отримає половину вказаних коштів, а тому продаж вказаного автомобілю здійснено не в інтересах сім`ї, не на її потреби, а для власного збагачення. В липні 2012 року позивач та відповідач вирішити змінити придбаний ними автомобіль на новий, тому вони продали свій старий за 7000 доларів США, та взяли кредит у банку в розмірі 135000 грн., а позивач була поручителем за наданим кредитом. Дійсно цей кредит був достроково погашений у зв`язку з тим, що відповідач взяв кошти у свого знайомого в борг, які вони поступово сумісно повертали, і приблизно до кінця 2014 року цей борг також був повністю сплачений. А в наданих розписках дата повернення боргу значиться через три-чотири місяці після продажу вказаного автомобілю, що свідчить про фальсифікацію вказаних розписок. Тому, позивач будучи повністю обізнаною про відсутність будь-яких боргів, пов`язаних з автомобілем і надала відповідачу свою згоду на його продаж, однак останній вказані кошти привласнив для власного збагачення.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити.

Відповідач та його представник ОСОБА_1 в судовому засіданні повністю заперечували проти вказаного позову посилаючись на його безпідставність, та на відомості зазначені у відзиві, оскільки відповідач не повинен повертати половину суми коштів, оскільки вони повністю пішли на погашення боргів.

03.04.2018 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла вказана позовна заява, та розподілена судді Нев`ядомському Д.В.

04.04.2018 року судом надано запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надійшов до суду - 18.04.2018 року.

Ухвалою судді від 19.04.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 04.07.2018 року задоволено заяву позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 30.08.2018 року витребувано докази від ПАТ «Державний ощадний банк України» та від ПН ХМНО Зінченко Р.П.

Ухвалою суду від 20.11.2018 року призначено по справі судову фізико-хімічну експертизу, проведення якої доручено ТОВ «Експертно-правова консалтингова компанія «ЮРЕКС», а провадження по справі зупинено.

Ухвалою суду від 08.02.2019 року відновлено провадження по справі.

04.03.2019 року здійснено повторний автоматизований розподіл вказаної справи, вказану справу перерозподілено судді Зуб Г.А.

Ухвалою судді від 14.03.2019 року прийнято цивільну справу до провадження судді, та призначено судове засідання по справі.

15.07.2019 року в судовому засіданні задоволено клопотання відповідача про виклик свідків.

Ухвалою суду від 10.10.2019 року призначено по справі судову фізико-хімічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського НДІСЕ, та провадження по справі зупинено.

16.06.2020 року до суду надійшов висновок експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів №30871/19-34 від 01.06.2020 року.

Ухвалою суду від 17.06.2020 року відновлено провадження по справі.

Судом встановлено, що 02.06.1995 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19.01.2018 року розірвано.

Рішенням суду від 01.02.2017 року визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спільної сумісної власності подружжя, залишивши на праві власності ОСОБА_3 - Ѕ частину вказаної квартири.

Судом встановлено, що у 2012 році під час перебування у шлюбі сторін, відповідачем отримано кредит у розмірі 135000,00 грн. зі сплатою 16,6% річних на строк до 30.07.2019 року для купівлі автомобілю марки Citroen DS4, 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 . Вказаний автомобіль було придбано подружжям, та зареєстровано на ім`я відповідача.

Вказаний кредит було погашено 15.07.2013 року шляхом внесення коштів в сумі 155284,80 грн. (а.с.82).

04.09.2017 року відповідачем надано довіреність на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на розпорядження спірним автомобілем.

04.09.2017 року позивач надала заяву, що посвідчена ПН ХМНО Зінченко Р.П., відповідно до умов якої позивач надала згоду на продаж відповідачем автомобілю марки Citroen DS4, 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 за ціну та на умовах за його розсудом. При цьому підтвердила, що договір купівлі-продажу, який укладатиметься за участю її чоловіка, відповідає інтересам їх сім`ї, укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню. (а.с. 157).

Відповідачем надані до суду розписки, відповідно до умов яких ним було взято 28.06.2012 року, 07.05.2013 року, та 18.06.2013 року у борг у ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суму коштів у загальному розмірі 20100 доларів США (5000 дол. США, 5600 дол. США, та 9500 дол. США), які відповідачем були повернуті - 29.12.2015 року, 30.11.2017 року, та 30.12.2017 року.

Відповідач працює в ТОВ «Харківський завод підйомно-транспортного устаткування» на посаді директора з маркетингу, та його дохід з січня 2016 року по листопад 2016 року склав 61315,76 грн.

Позивач є ФОП, та її дохід за 2012 рік склав 130160,00 грн., за 2013 рік - 94251,00 грн., за 2014 рік - 75803,00 грн., за 2015 рік - 125724,25 грн., за 2016 рік - 244630 грн., за 2017 рік - 189880,00 грн.

Відповідачем було відчужено автомобіль Citroen DS4, 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 за 398970,00 грн.

Підставою для звернення до суду стало стягнення компенсації за Ѕ частину вказаного автомобілю в розмірі 199485,00 грн., які відповідач добровільно не повертає.

В обгрунтування підстав відмови у поверненні вказаної компенсації, відповідач посилається на те, що кошти від продажу вказаного автомобіля були повернуті в якості позики за борговими розписками наданими до суду, та позивач надала згоду на відчуження вказаного автомобілю.

Свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в судовому зазначили, що вони дійсно давали позику для погашення кредиту за придбаний автомобіль, та вказані кошти були повернуті, а свідок ОСОБА_6 зазначив, що надавав вказані кошти для купівлі автомобілю.

Відповідно до висновку експіртів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 01.06.2020 року за №30871/19-34, запис «для погашения кредита на покупку автомтбиля» у 3-му рядку розписки, датованої 07.05.2013, виконаний кульковою ручкою, спорядженою пастою, синьо-фіолетового кольору з сірим відтінком. Всі інші записи та підпис від імені ОСОБА_3 у розписці, датованій 07.05.2013, виконані кульковою ручкою, спорядженою пастою, світлого, фіолетово-сірого кольору. На досліджувану розписку, датовану 07.05.2013 здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що могли призвести до штучного зістарювання документу. Відповісти на запитання щодо давності документу не видається можливим у зв`язку з відсутності дозволу на вирізання штрихів рукописних записів та підписів порівняльних зразків документів. Відповідач просить визнати вказаний висновок неналежним доказом, оскільки зазначений факт не заперечує факт укладеного правочину, та наведені в ній висновки є лише припущенням. Однак, підстав для визнання вказаного висновку не належним доказом по справі у суду не має, оскільки він також не спростований стороною відповідача.

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За вимогами частин першої, другої статті 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року (справа № 6-1912цс15), відповідно до якого укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України та ст. 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Тому судом враховується, що право колишнього подружжя на майно, яке було об`єктом спільної сумісної власності, може бути захищено двома способами: шляхом визнання недійсним договору, за яким спірне майно відчужене на користь іншої особи, та шляхом отримання грошової компенсації вартості належної одному з подружжя частини майна.

Право вибору способу захисту належить особі, чиї права порушено та залежить від її намірів: отримати спірний об`єкт у володіння і користування чи отримати грошову компенсацію за частку у цьому об`єкті. Обидва способи захисту є належними та ефективними.

Доказів, що оскарження договору купівлі-продажу транспортного засобу матеріали не містять.

Враховуючи наведене, суд враховує, що спірний автомобіль був набутий у власність відповідачем під час шлюбу з позивачем, відтак, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, однак, відповідно до статті 183 ЦК України є неподільною річчю, внаслідок чого вимога позивача про стягнення з відповідача у її користь грошової компенсації за належну їй 1/2 частку спірного автомобіля, відповідає вимогам закону.

Однак, позивач надала свою згоду на відчуження спірного автомобілю, та підтвердила, що договір купівлі-продажу, який укладатиметься за участю її чоловіка, відповідає інтересам їх сім`ї, укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, враховуючи, що позивач надала письмову згоду на відчуження автомобілю, та його відчуження відбулось за її згодою, що посвідчується наданою до суду заявою посвідченою ПН ХМНО Зінченко Р.П. за реєстр. №3585 (а.с. 157), та зазначила, що укладення договору купівлі-продажу відповідає інтересам сім`ї та спільному волевиявленню, тому підстав для стягнення відповідної компенсації не існує, та посилання позивача, що їй відповідач повинен бути повернути вказані кошти - суд вважає необгрунтованими, та такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Посилання відповідача на те, що кошти від реалізації автомобіля були використані для сплати боргу за придбання автомобіля, не можуть бути прийняті до уваги як обгрунтовані, оскільки ним не заявлялося зустрічного позову про поділ боргових зобов`язань, хоча суд вважає за необхідне зазначити, що кредит для купівлі вказаного автомобілю був сплачений відповідачем в 2013 році, що не спростовано стороною позивача, як і не надано доказів сплати вказаних кредитних коштів саме позивачем, а тому розмір компенсації не може визначатись як Ѕ вартість спірного майна.

За вказаних обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вказаного позову у зв`язку з безпідставністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок самого позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76, 81, 141, 206,263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - відмовити в повному обсязі.

Судові витрати компенсувати за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач- ОСОБА_2 , місцеперебування: АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 .

Відповідач - ОСОБА_3 , місцеперебування: АДРЕСА_3 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4 .

Повний текст рішення виготовлено 07 вересня 2020 року.

СУДДЯ Г.А. ЗУБ