Постанова

Іменем України

02 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 316/718/14-ц

провадження № 61-21495св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Фінвест Груп»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Фінвест Груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за касаційною скаргою адвоката Гальки Назара Олександровича як представника ОСОБА_2 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 28 листопада 2016 року у складі судді Капустинського М. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Кочеткової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У березні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Фінвест Груп» (далі - ТОВ «ФК «Фінвест Груп», товариство), звернулося до суду з позовом, уточнивши який просило стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 21 грудня 2007 року № CM-CME-206/314/2007 у розмірі 3 706 284,52 грн.

На обґрунтування заявлених вимог товариство посилалося на те, що 21 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 92 000,00 дол. США на споживчі цілі з відсотковою ставкою у розмірі 4,45 % річних, дата остаточного повернення кредиту - 21 грудня 2017 року.

Виконання кредитного договору забезпечено договором поруки від 21 грудня 2007 року, укладеним з ОСОБА_2 , за яким він зобов`язався солідарно відповідати за виконання позичальником кредитних зобов`язань.

У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором станом на 02 червня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 64 107,73 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України на 02 червня 2014 року становить 760 958,75 грн - за тілом кредиту; 3 465,10 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 41 130,74 грн - відсотки за користування кредитом; 2 904 195,03 грн пені.

На підставі викладеного, ТОВ «ОТП Факторинг України» просило позов задовольнити.

Справа розглядалася судами неодноразово

Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі

Енергодарський міський суд Запорізької області рішенням від 28 листопада 2016 рокупозов ТОВ «ОТП Факторинг України» задовольнив. Стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 706 284,52 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник не виконує взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, має прострочену заборгованість, яка повинна бути стягнена солідарно з боржника та поручителя.

Апеляційний суд Запорізької області ухвалою від 26 жовтня 2017 рокурішення суду першої інстанції залишив без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду, всі докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 - поручитель за кредитним договором в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують.

Верховний Суд постановою від 03 квітня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року в частині позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасував, справу в цій частині направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця (згідно з графіком повернення кредиту), а за договором поруки відповідальність поручителя настає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя. Вирішуючи цей спір в частині стягнення заборгованості з поручителя, суди цих вимог закону не врахували та дійшли помилкового висновку про те, що строком припинення поруки є повне виконання зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим не звернули уваги на те, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів та не з`ясували, коли саме позичальник перестав виконувати умови вказаного договору. В апеляційній скарзі відповідачі зазначали як про перебіг позовної давності з квітня 2012 року, так і про припинення поруки частково, починаючи з вищевказаного строку. На вказане апеляційний суд уваги не звернув.

Крім того, під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не перевірив доводів апеляційної скарги щодо обґрунтування визначеної суми заборгованості про те, коли саме позичальник перестав виконувати умови вказаного договору, чи пред`явило ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вимоги до поручителя у межах шести місяців за кожним періодичним платежем та чи не припинилась порука ОСОБА_2 за окремими платежами.

Судові рішення в частині стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_1 предметом касаційного перегляду не були.

Запорізький апеляційний суд постановою від 22 жовтня 2019 рокурішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 28 листопада 2016 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінвест Груп» заборгованість за кредитним договором від 21 грудня 2007 року № СМ-SME20314/2007 у сумі 160 674,10 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 119 543,36 грн; заборгованості за відсотками - 41 130,74 грн. Стягнув з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ТОВ «ФК «Фінвест Груп» заборгованість за кредитним договором від 21 грудня 2007 року № СМ-SME20314/2007 в сумі 1 443 415,39 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 641 415,39 грн; пені - 802 000 грн. В решті позову відмовив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінвест Груп» судовий збір у розмірі 819,22 грн. Стягнув з ТОВ «ФК «Фінвест Груп» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 984,08 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, ухвалюючи рішення по суті заявлених вимог, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач заявив вимогу про стягнення кредитної заборгованості з поручителя за періоди, порука щодо яких припинена.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій 28 листопада 2019 року до Верховного Суду, адвокат Галька Н. О. як представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 28 листопада 2016 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Фінвест Груп» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Фінвест Груп» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення в частині часткового задоволення позовних вимог підлягають скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

До правовідносин між сторонами можливо застосувати постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16), які встановлюють припинення поруки та стягнення грошових коштів, однак суди їх не застосували.

ОСОБА_2 заперечував проти позовних вимог, посилався на пропуск позивачем установленого частиною четвертою статті 559 ЦК строку пред`явлення вимоги до поручителя.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, а наявний в договорі пункт 4, яким встановлено, що порука втрачає чинність після повного виконання боргових зобов`язань, не може вважатися строком його дії, оскільки не відповідає змісту статей 251, 252 ЦК України, де визначено, що настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається саме календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Ураховуючи те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» використало право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, звернувшись до суду з цим позовом лише у березні 2014 року, тобто зі спливом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, визначених частиною четвертою статті 559 ЦК України, тому порука припинилася.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не може визначати правові підстави для стягнення відповідних сум і слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. У самій позовній заяві не міститься таких даних, а лише констатовано наявність недоведеного розміру всієї суми непогашеного кредиту.

Позивач не надав до суду первинних бухгалтерських документів щодо видачі кредиту і здійснення його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також, суми відсотків та пені, зазначені у розрахунку, є беззаперечними.

25 лютого 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ТОВ «Факторингова Компанія «Фінвест Груп» на касаційну скаргу, який мотивований тим, що постанова апеляційного суду прийнята з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Посилання представника відповідача на правовідносини між позивачем та відповідачем, які висвітлені у зазначених ним постановах Великої Палати Верховного Суду і які, на думку відповідача, повинні бути враховані при прийнятті рішення у цій справі, не підлягають застосуванню, оскільки вони не є аналогічними.

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дослідив правильно та визначив обсяг відповідальності за кредитними відносинами як основного позичальника, так і поручителя, з урахуванням позовної давності.

Факт отримання/видачі кредитних коштів підтверджується валютним меморіальним ордером від 21 грудня 2007 року № 5 та кредитними заявками, які містяться у матеріалах справи.

Твердження представника відповідача про те, що позивач не надав графіка погашення кредиту, є безпідставним, оскільки на вимогу апеляційного суду його було надано.

Поданням касаційної скарги, у якій заявник безпідставно посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права, відповідач намагається затягнути виконання законного судового рішення у цій справі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Енергодарського міського суду Запорізької області. Зупинено виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року до закінчення касаційного провадження у справі.

31 січня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 92 000,00 дол. США на споживчі цілі з відсотковою ставкою в розмірі 4,45 % річних, дата остаточного повернення кредиту - 21 грудня 2017 року.

Згідно з умовами кредитного договору та кредитних заявок банк здійснив видачу кредитних коштів ОСОБА_1 у сумі 92 000,00 дол. США, що станом на день видачі кредиту було еквівалентно 464 600,00 грн, зазначене підтверджується меморіальним ордером від 21 грудня 2007 року.

На забезпечення укладеного кредитного договору 21 грудня 2007 року ЗАТ «ОТП Банк» уклало договір поруки з ОСОБА_2 , згідно з яким ОСОБА_2 зобов`язався відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання ОСОБА_1 боргових зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі таких зобов`язань, а також у разі збільшення процентної ставки у розмірі і порядку, передбачених у кредитному договорі. Відповідно до умов договору боржник та поручитель відповідають як солідарні боржники.

Відповідно до пункту 1.1 частини № 2 кредитного договору банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає кредит та зобов`язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом та виконати всі інші зобов`язання, як це вказано у договорі. Відповідно до пункту 4 частини № 1 кредитного договору повернення кредиту та сплата процентів здійснюються шляхом сплати позичальником платежів щомісяця рівними частинами протягом всього строку дії кредитного договору.

Відповідно до пункту 1.5 (з підпунктами) кредитного договору повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та в строк, що визначені графіком платежів. Проценти за кредитом позичальник сплачує одночасно з погашенням відповідної частини кредиту.

Відповідно до пункту 4.1.1 кредитного договору за порушення позичальником прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

21 квітня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та позичальником ОСОБА_1 укладено додатковий договір до кредитного договору, за умовами якого, зокрема, було узгоджено нові графіки платежів та змінено розмір процентної ставки.

Враховуючи внесення змін до кредитного договору, 21 квітня 2010 року між банком та поручителем ОСОБА_2 також був укладений додатковий договір № 1 до договору поруки, згідно з яким сторони домовились внести зміни та доповнення до договору поруки від 21 грудня 2007 року. Внесено зміни в розділ «Визначення термінів», зокрема, термін «Кредитний договір» - це Кредитний договір від 21 грудня 2007 року, укладений між Кредитором та Боржником, з усіма існуючими та майбутніми змінами, доповненнями та додатками до нього.

Крім того, вказаним додатковим договором передбачено, що в разі зміни, в тому числі збільшення, розміру боргових зобов`язань та/чи інших зобов`язань боржника за кредитним договором після укладення цього договору, такі зобов`язання забезпечуються порукою в їх повному розмірі без укладання будь-яких додаткових договорів до цього договору, а цей пункт договору вважається попередньою згодою поручителя на зміну умов кредитного договору (пункт 2.2.1 додаткового договору № 1 до договору поруки)

Пунктом 4.1 цього договору поруки передбачено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

26 жовтня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги, у тому числі й за кредитним договором від 21 грудня 2007 року, укладеним із ОСОБА_1 (додаток № 1 до договору факторингу від 26 жовтня 2012 року).

Останній платіж за умовами кредитного договору в сумі 521,81 дол. США позичальник ОСОБА_1 здійснила 25 липня 2012 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 02 червня 2014 року ОСОБА_1 мала заборгованість у загальному розмірі 3 706 284,52 грн, у тому числі заборгованість за тілом кредиту - 64 107,73 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 760 968,75 грн; заборгованість за відсотками - 3 465,10 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 41 130,74 грн; пеня за несвоєчасне погашення кредиту за період з 02 червня 2013 року до 02 червня 2014 року - 2 904 195, 03 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Справа переглядається у межах доводів касаційної скарги в частині вирішення позовних вимог про стягнення боргу за кредитним договором з поручителя як

солідарного боржника.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися частина четверта статті 559 цього Кодексу (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові.

У пункті 2 частини першої кредитного договору передбачений кінцевий термін повернення кредиту - 21 грудня 2017 року, з позовом товариство звернулося 27 березня 2014 року, право на дострокове повернення кредиту товариство не використало.

За таких обставин доводи касаційної скарги про припинення поруки в повному обсязі на час звернення до суду з позовом є безпідставними.

Відповідно до пункту 4 частини першої кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язалася повертати тіло кредиту та сплачувати проценти за користування кредитом згідно з графіком, який є невід`ємною частиною кредитного договору.

Графіком повернення кредиту та сплати відсотків передбачено сплату чергових платежів у відповідному розмірі.

Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Тому за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.

При цьому, аналіз договору поруки свідчить, що сторони не встановили строк поруки, оскільки умова договору поруки про його дію до повного виконання зобов`язань боржника за основним договором (пункт 4.1 договору поруки) не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки.

Встановивши, що ОСОБА_1 починаючи з дати укладання кредитного договору до 25 липня 2012 року здійснювала платежі за кредитним договором, а до суду з цим позовом товариство звернулося 27 березня 2014 року, суд апеляційної інстанції правильно вважав поруку припиненою щодо щомісячних платежів, необхідність здійснення яких була встановлена до 27 вересня 2013 року, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про солідарну відповідальність поручителя з боржником саме в межах шестимісячного строку з часу порушення сплати щомісячних платежів.

Аргументи касаційної скарги таких висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з ними та необхідності переоцінки фактичних обставин у справі, встановлених судом. Перевірка доводів касаційної скарги, пов`язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, перебуває поза визначеними статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.

Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують.

Оскільки виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року зупинено ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2020 року, у зв`язку

із залишенням судового рішення без змін її виконання необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі

колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Гальки Назара Олександровича як представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Фінвест Груп» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Поновити виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун