ПОСТАНОВА

Іменем України

19 лютого 2020 року м. Кропивницький

справа № 398/730/17

провадження № 22-ц/4809/347/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

секретар Бодопрост М. М.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», представники за довіреностями - Сафір Федір Олегович, Тригубенко Володимир Ілліч, Бистров Сергій Анатолійович

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2017 року у складі судді Ковальової О. Б. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - банк) звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Зазначав, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв?язку з чим підписав заяву б/н від 15 травня 2013 року, відповідно до якої отримав кредит у розмірі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

У зв?язку з порушеннями зобов?язань за кредитним договором відповідач, станом на 31 грудня 2016 року має заборгованість у розмірі 159377 грн. 92 коп., з яких: 21720 грн. 40 коп. - заборгованість за кредитом, 134528 грн. 91 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3128 грн. 61 коп. - заборгованість за пенею та комісією.

Просив стягнути з відповідача на користь банка заборгованість у розмірі 106000 грн., з яких: 21720 грн. 40 коп. - заборгованість за кредитом, 84279 грн. 60 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Судові витрати у розмірі 1600 грн.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2017 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 15 травня 2013 року у загальній сумі 106000 грн., з яких: 21720 грн. 40 коп. - заборгованість за кредитом, 84279 грн. 60 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що справа розглянута за його відсутності, про дату, час та місце розгляду справи суд його не повідомив, про наявність судового рішення він дізнався випадково, а копію рішення отримав 05 грудня 2019 року. Дії позивача щодо підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку є неправомірними та такими, що суперечать нормам ст.1056-1 ЦК України. Оскільки банк звернувся в суд з позовом у березні 2017 року, а він припинив виконувати своє зобов`язання понад три роки, до спірного кредитного зобов`язання слід застосувати позовну давність, про застосування якої він подавав заяву в суд першої інстанції. Також судом не було встановлено обставини з приводу перевипуску банківської картки. Також нарахування відсотків за ставкою визначеною кредитним договором відбувається лише у період строку кредитування. Судом не було взято до уваги, що він з умовами та правилами, тарифами ознайомлений під підпис не був.

Апеляційне провадження відкрито 27 січня 2020 року (а.с.121), ухвалою від 05 лютого 2020 року справа призначена до розгляду з повідомленням учасників справи на 19 лютого 2020 року (а.с.128).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В засіданні апеляційного суду відповідач підтримав доводи апеляційної скарги, а представник позивача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Матеріалами справи підтверджується, що позов надійшов до суду 07 березня 2017 року (а.с.2). Справа була призначена до розгляду на 26 травня 2017 року. Відповідач ОСОБА_1 подав заяву про відкладення розгляду справи, оскільки він не своєчасно отримав позовну заяву з додатками та йому потрібен час на підготовку до судового розгляду (а.с.63). Також подав заяву про безпідставність позову банку та застосування позовної давності (а.с.64). Клопотання відповідача задоволено та відкладено розгляд справи на 14 червня 2017 року, про що під розписку повідомлено учасників справи (а.с.67-68).

В судове засідання 14 червня 2017 року представник позивача не прибув, подав клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.70), відповідач погодився відкласти розгляд справи в зв`язку з неявкою позивача та просив повідомити його про наступну дату судового засідання (а.с.72).

Судові повістки на 22 серпня 2017 року та 29 вересня 2017 року відповідачу вручені не були та рекомендовані листи з повістками повернулися до суду із відміткою «не запит» (а.с.83,85).

Згідно із вимогою частини першої та другої статті 76 ЦПК України 2004 судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності -відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування (частина третя статті 76 ЦПК України 2004). Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду (частина друга статті 76 ЦПК України 2004).

У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою (частина восьма статті 76 ЦПК України 2004). У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (частина четверта статті 76 ЦПК України 2004).

Зазначеним нормам ЦПК України 2004 за своєю суттю кореспондують частина шоста статті 128 (з уточненням щодо рекомендованого листа з повідомлення про вручення), пункт 2 частини сьомої статті 128, частини перша -четверта та дев`ята статті 130 Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), якими суди послуговуються на сьогоднішній день. Зі змісту частини восьмої статті 128 ЦПК України випливають конкретні відмітки, які мають робитись щодо судових повідомлень особами, які здійснюють їх поштову доставку у вигляді рекомендованих листів.

Вищезазначені положення цивільного процесуального законодавства не передбачають повернення рекомендованих листів з відміткою «за незапитом», така відмітка не передбачена як причина невручення судового повідомлення. Ця відмітка не розкриває суті причини неможливості вручити адресату відповідний рекомендований лист. Отже, подібна відмітка не дає суду обґрунтованих процесуальних підстав для визначення факту належного повідомлення сторони у судовій справі, зокрема не визначає чи адресат відмовився від отримання судового повідомлення, чи адресат відсутній, чи особа, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 23 січня 2019 року, справа № 761/15565/16-ц, провадження № 61-7365св18.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 03 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції.

Суд першої інстанції на зазначені вимоги закону та практики його застосування уваги не звернув, розглянув справу за відсутності відповідача, щодо якого відсутні відомості про належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи на 29 вересня 2017 року, розгляд справи не відклав, чим порушив конституційне право відповідача на участь у судовому розгляді та вимоги статті 6 Конвенції щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату,час та місце розгляду справи, якщо таким учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Матеріалами справи також підтверджується, що копію рішення суду першої інстанції відповідач отримав під розписку 05 грудня 2019 року (а.с.92,96).

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Щодо суті позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

15 травня 2013 року відповідач подав банку анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, ця заява не містить відомостей щодо встановлення кредитного ліміту, процентної ставки за користування грішми та відповідальності за порушення грошового зобов`язання (а.с.10).

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт, а також Умови та правила надання банківських послуг відповідачем не підписано (а.с.12, 13-36). Разом з тим відповідач не заперечує факт отримання ним кредитної картки «Голд» та користування нею.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов?язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв?язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред?являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість по процентам за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що самеці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (лютий 2010 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (24 червня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов?язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З наведених підстав, колегія суддів приходить до висновку, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе саме на цих Умовах зобов?язання зі сплати відсотків та неустойки в разі порушення зобов?язання з повернення кредиту.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Виходячи із встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

До позовної заяви позивачем додані: розрахунок заборгованості, анкета-заява відповідача без зазначення процентної ставки та неустойки, не підписаний відповідачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», інших доказів позивач не надав.

В позовній заяві позивач, посилаючись на поданий ним розрахунок заборгованості, зазначав, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач виконує неналежним чином, у зв?язку з чим станом на 31 грудня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 159377 грн. 92 коп., з яких: 21720 грн. 40 коп. - заборгованість за кредитом, 134528 грн. 91 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3128 грн. 61 коп. - заборгованість за пенею та комісією (а.с.2-5), але позов заявив лише про стягнення 106000 грн., з яких: 21720 грн. 40 коп. - заборгованість за кредитом; - 84279 грн. 60 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що кредитний ліміт встановлено в сумі 15000 грн., укладення додатково договору овердрафту анкетою - заявою не передбачено.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені), що передбачено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Розрахунком підтверджується, що 23 січня 2014 року відповідачем повністю погашено заборгованість за кредитним договором. З 25 січня 2014 року позивач знову почав користуватися кредитними коштами, прострочення в сумі 645 грн.65 коп. виникло 26 лютого 2014 року, 24 червня 2014 року на погашення заборгованості за кредитом вніс кошти в сумі 200 грн. Банк з позовом до суду звернувся 26 лютого 2017 року (а.с.42).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що банк звернувся з позовом до суду в межах строків позовної давності.

Всього на погашення боргу з 26 липня 2013 року по 24 червня 2014 року сплатив 47328 грн. 09 коп., з яких банк зарахував на погашення процентів 1121 грн.37 коп., пені 221 грн.39 коп., решта на тіло кредиту.

Оскільки розмір, порядок нарахування та виплата процентів за користування кредитом, а також відповідальність за порушення умов кредитного договору є істотними умовами кредитного договору, який укладається між сторонами в письмовій формі, то колегія суддів зазначає про відсутність правових підстав для нарахування процентів та неустойки, а також стягнення визначеного в розрахунку та позовній заяві розміру процентів.

Разом з тим, позивач повинен повернути банку тіло кредиту в сумі 13657 грн.24 коп., який обраховано із встановленого кредитного ліміту 15000 грн. - 1121 грн.37коп. - 221 грн.39 коп.(пеня та проценти).

Правовий висновок про зарахування на погашення тіла кредиту сплачених позичальником коштів, які кредитор безпідставно зарахував на погашення процентів та неустойки при відсутності домовленості про їх сплату в підписаній відповідачем заяві- анкеті викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 545/2248/17, провадження № 61-11459св19.

Позивач просив стягнути на його користь 106000 грн., позов задоволено на суму 13657 грн.24 коп., що становить 13 відсотків. За подання позову позивач сплатив судовий збір 1600 грн. (а.с.1), відповідач за подання апеляційної скарги 2400 грн. (а.с.116).

За правилами ст.141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог відповідач повинен сплатити позивачу судовий збір в сумі 208 грн. за подання позовної заяви, а позивач сплатити відповідачу за подання апеляційної скарги 2088 грн.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2017 року.

ПозовАкціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_1 , місце проживання АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) заборгованість за кредитним договором в сумі 13657 грн. 24 коп., яка складається з тіла кредиту, судовий збір в сумі 208 грн. за подання позовної заяви.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_1 , місце проживання АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) за подання апеляційної скарги в сумі 2088 грн.

В позові Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 24 лютого 2020 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко