Справа № 689/1881/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року смт. Ярмолинці

Ярмолинецький районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого - судді Кульбаби А.В.,

з участю: секретаря судового засідання Білоус Г.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Чухась М.С.,

представника відповідача Крижанівської М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні залі суду в смт. Ярмолинці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

Представник позивача звернулася з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. В позові зазначила, що 14 вересня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що підтверджується розпискою відповідача, згідно умов якої відповідач отримав від нього 49 952 грн. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язаний щомісячно повертати позивачу грошові кошти в сумі 830 грн. Станом на день звернення до суду заборгованість складає 19 090 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України відповідач повинен сплачувати відсотки на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, сума відсотків, належних до стягнення на користь позивача, на рівні облікової ставки Національного банку України, розрахована станом на день звернення до суду (27.09.2019р.) та складає 4 803, 72 грн. Інфляційні збитки, право на які позивач має відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, на цю ж дату складають 9578, 62 грн. та пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань 24 235, 99 грн. До позовної заяви представником позивача долучені відповідні розрахунки.

5 лютого 2020 року представник позивача подав заяву про уточнений розрахунок заборгованості за договором позики, в якій зазначив такі дані: відсотки за користування грошовими коштами складають - 1641, 01 грн.; інфляційні збитки 4846, 70 грн., пеня - 10 681, 14 грн., а всього на загальну суму 17 168, 85 грн.

До початку розгляду справи по суті представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала. Зазначила, що відповідач сплачує грошові кошти за договором позики щомісяця в сумі 830 грн. Зокрема, за період з 14.09.2017р. по 12.10.2019р. відповідачем сплачено борг в розмірі 24 462 грн., тому посилання представника позивача на заборгованість в сумі 19090 грн. не відповідає дійсності. Станом на жовтень 2019 року з розрахунку 830 грн. відповідач мав би сплатити 20 750 грн. Тобто, переплата відповідно до укладеного договору позики за сумою основного боргу становить 3712 грн. В разі наявності заборгованості сума процентів за користування позикою становила би 3647, 85 грн. Зазначила, що не підлягають стягненню інфляційні збитки та 3 проценти річних від простроченої суми, адже боржник (відповідач) не прострочив виконання грошового зобов`язання.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що відповідач запропонував йому взяти грошові кошти у борг в банку. Оформив кредит на себе в розмірі 50 тис грн., які він відразу віддав відповідачу. Підтвердив, що дійсно в день отримання позики відповідач повернув йому 5 тис. грн. в якості погашення боргу 14 вересня 2017 року. Також ствердив суду, що отримував від відповідача грошові кошти згідно квитанцій про переказ грошових коштів.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила суд задоволити позов в повному обсязі. Пояснила суду, що відповідач отримав позику від позивача в сумі 49 952 грн. 14 вересня 2017 року. Щомісяця відповідач зобов`язаний був сплачувати суму основного боргу в розмірі 830 грн. Відповідач лише з квітня 2018 року почав погашати заборгованість, тобто є прострочений борг з вересня 2017 року по квітень 2018 року.

В судове засідання 20 лютого 2020 року представник позивача не з`явилася, подала до суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги, заявлені позивачем ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 з урахуванням останнього розрахунку, поданого 5 лютого 2020 року.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечила, суду пояснила, що відповідач сумлінно погашає заборгованість за договором позики, в нього є оригінали розписок позивача, квитанцій про переказ грошових коштів. Борг почав сплачувати 14 вересня 2017 року. Вважає, що відповідач не прострочив виконання основного зобов`язання, тому і не повинен сплачувати інфляційні збитки та 3 проценти річних.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч. 2 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до припису ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 14 вересня 2017 року між позивачем ( ОСОБА_1 ) та відповідачем ( ОСОБА_2 ) укладено договір позики, згідно умов якого відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 49 952 грн. терміном до 1 жовтня 2022 року та зобов`язався повертати щомісячно суму основного боргу в розмірі 830 грн. Ця обставина підтверджується копією розписки відповідача від 14.09.2017р. (а.с. 5).

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 18 липня 2019 року визнано недійсною умову договору позики від 14 вересня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про сплату щомісячно відсотків за користування позикою в сумі 2000 грн. строком до 1 жовтня 2022 року. Ця обставина підтверджується копією постанови Хмельницького апеляційного суду від 18.07.2019р. (а.с. 38-39).

Судом також встановлено, що відповідач 14 вересня 2017 року сплатив позивачу частину основного боргу в сумі 5000 грн., 13 квітня 2018 року 1000 грн., 6 червня 2018 року 1600 грн., 4 вересня 2018 року 1000 грн., 28 вересня 2018 року 1000 грн., 30 листопада 2018 року 2000 грн., 24 грудня 2018 року 1000 грн., 31 січня 2019 року 1000 грн., 1 березня 2019 року 1000 грн., 30 березня 2019 року 1000 грн., 4 травня 2019 року 1000 грн., 1 червня 2019 року 1000 грн., 29 червня 2019 року 1000 грн., 27 липня 2019 року 1000 грн., 31 серпня 2019 року 1000 грн., 28 вересня 2019 року 1000 грн., а всього на загальну суму 22 600 грн. Ця обставина підтверджується копіями розписок позивача та копіями квитанцій про поштовий переказ грошових коштів (а.с. 40-47) та не оспорюється позивачем.

Також відповідачем сплачено позивачу 2 жовтня 2019 року - 1762 грн., 12 жовтня 2019 року 1100 грн., 27 листопада 2019 року 1100 грн., 28 грудня 2019 року 1100 грн, 25 січня 2020 року 1100 грн. Ця обставина підтверджується копіями розписки та квитанцій про грошовий переказ коштів (а.с. 47, 49, 71, 72).

Так, з урахуванням умов договору позики відповідач мав би сплачувати суму основного боргу в сумі 830 грн. на місяць. Отже, за період з 14 вересня 2017 року по 27 вересня 2019 року відповідач повинен був сплатити 19 920 грн. основного боргу.

В свою чергу, на підставі вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець (позивач) має право на одержання від позичальника (відповідача) процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України.

З урахуванням наведеного, відповідач мав би сплатити проценти від суми позики: у жовтні 2017 року 9, 34 грн. (всього 839, 34 грн.), в листопаді 2017 року 9, 34 грн. (всього 839, 34 грн.), у грудні 2017 року 10, 03 грн. (всього 840, 03 грн.), в січні 2018 року 11, 07 грн. (всього 841, 07 грн.), в лютому 2018 року 11, 07 грн. (всього 841, 07 грн.), в березні 2018 року 11, 76 грн. (всього 841, 76 грн.), в квітні 2018 року 11, 76 грн. (всього 841, 76 грн.), в травні 2018 року 11, 76 грн. (всього 841, 76 грн.), в червні 2018 року 11, 76 грн. (всього 841, 76 грн.), в липні 2018 року 12, 10 грн. (всього 842, 10 грн.), в серпні 2018 року 12, 10 грн. (всього 842, 10 грн.), у вересні 2018 року 12, 45 грн. (всього 842, 45 грн.), в жовтні 2018 року 12, 45 грн. (всього 842, 45 грн.), в листопаді 2018 року 12, 45 грн. (всього 842, 45 грн.), в грудні 2018 року 12, 45 грн. (842, 45 грн.), в січні 2019 року 12, 45 грн. (всього 842, 45 грн.), в лютому 2019 року 12, 45 грн. (всього 842, 45 грн.), в березні 2019 року 12, 45 грн. (всього 842, 45 грн.), в квітні 2019 року 12, 10 грн. (всього 842, 10 грн.), в травні 2019 року 12, 10 грн. (всього 842, 10 грн.), в червні 2019 року 12, 10 грн. (всього 842, 10 грн.), в липні 2019 року 11, 76 грн. (всього 841, 76 грн.), в серпні 2019 року 11, 76 грн. (всього 841, 76 грн.), у вересні 2019 року 11, 41 грн. (всього 841, 41 грн.).

Тобто, за період з вересня 2017 року по вересень 2019 року відповідач мав би сплатити позивачу суму боргу та проценти від суми боргу на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 20 200 грн. 47 коп. Відповідачем сплачено 21 600 грн. (а.с. 40-47).

Отже, заборгованості відповідача перед позивачем по сплаті суми основного боргу та процентів за користування позикою згідно облікової ставки НБУ немає.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як встановлено судом, позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання.

Отже, оскільки заборгованість відповідача перед позивачем відсутня зі сплати суми основного боргу та процентів за користування позикою, тому пеня стягненню не підлягає.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки боржник (відповідач) не прострочив виконання основного зобов`язання, тому відсутні підставі для стягнення інфляційних збитків.

Отже, розрахунки представника позивача щодо нарахування відсотків за користування грошовими коштами, інфляційних збитків та пені суд до уваги не бере та відхиляє, адже відповідачем грошове зобов`язання було виконане вчасно і прострочення не було.

Таким чином, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, процентів за користування позикою, інфляційних збитків та пені - необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, тому судовий збір з відповідача на користь позивача не стягується.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 77-81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України,

вирішив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду через Ярмолинецький районний суд Хмельницької області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 21 лютого 2020 року.

Суддя А.В. Кульбаба