Справа № 471/480/19
20.02.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого - судді Явіци І.В.,
за участю секретаря судового засідання Андросової А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування
Звернувшись до суду із вказаним позовом, представник АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що 29 червня 2011 року відповідач отримала кредит у розмірі 2 561,42 грн. зі сплатою 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
При цьому, як указано у позовній заяві, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», що затверджені наказом № СП 2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складають між нею і банком договір.
Втім, умов кредитного договору, як указує позивач, відповідач не дотрималась, внаслідок чого станом на 31 травня 2019 року у неї виникала заборгованість перед банком на загальну суму 176 156,33 грн., а саме : 2 328,21 грн. за кредитом, 168 228,12 грн. заборгованість за процентами, 5 600,00 грн. заборгованість за пенею та комісією.
У зв`язку із таким, позивач через свого представника просив стягнути із ОСОБА_1 на його користь 2 328,21 грн. заборгованості за кредитом та 116 804, 08 грн. заборгованості за процентами, нарахованими за користування кредитом за період з 29 червня 2011 року по 30 грудня 2018 року, а всього на суму 119 132,29 грн. та судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.
Процесуальні дії у справі
Спрощене провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 24 липня 2019 року.
Позиції сторін
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце повідомлявся належно кожного разу, причин свого неприбуття не вказав, проте, у матеріалах справи мається заява про розгляд справи за його відсутності ( а.с. 42).
Відповідач в судове засідання також не прибула, викликалась у нього шляхом направлення судових повісток за адресою зареєстрованого та фактичного місця проживання, а також шляхом публікації оголошення на офіційному веб сайті судової влади України, яке було розміщене не пізніше, ніж за десять днів до дня судових засідань, а тому в силу положень ч. 11 ст. 182 ЦПК України, з урахуванням норми ч.9 ст. 10 того ж Кодексу, вважається такою, що належно повідомлена про дату, час і місце судового засідання.
При цьому, відповідач причин своєї неявки не вказувала, будь яких заяв, у тому числі й заяв по суті справи, або ж клопотань до суду не направляла, у зв`язку із чим суд вважає наявними одночасно існування всіх умов, визначених ч.1 ст. 280 ЦПК України, і необхідних для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач більш ніж двічі повідомлена про дату, час і місце судового засідання, проте, на розгляд справи не з`явилась, причин своєї неявки не вказала, відзив на позов не подала, у той час, як позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи.
За такого, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, позаяк, жоден із учасників справи у судовому засіданні присутнім не був.
Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин з посиланням на докази, а також оцінка аргументів, наведених учасникам справи
У свою чергу, суд, дослідивши надані позивачем докази, оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, а також достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, виходив із такого.
Зокрема, суд установив, що 29 червня 2011 року відповідач підписала Анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, із якої слідує, що вона ознайомлена із цими Умовами та Правилами, а також Тарифами банку і виявила бажання оформити на своє ім`я зберігальну книжку (депозит).
При цьому, на підтвердження доводів, викладених у позовній заяві, позивач надав суду копію Анкети-заяви відповідача, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (30 днів пільгового періоду, 55 днів пільгового періоду, CONTRACT), а також Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та розрахунок заборгованості.
Однак, ці докази, ані самі по собі, ані в сукупності, не підтверджують наявність між сторонами кредитних відносин та пред`явленої суми заборгованості.
Натомість, відомості із Анкети заяви вказують на те, що відповідач, підписавши її, бажала оформити депозит, позаяк, відмітка про це міститься у самій Анкеті заяві.
Зокрема, відповідно до ч.1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
За нормою ч.1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
А банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу (ч.1 ст. 1061 ЦК України).
Водночас, укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою (ч.1 ст. 1064 ЦК України).
Стосовно доводів позивача про отримання відповідачем кредиту, то ви вирішуючи спір по суті, суд виходив із такого.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі, а кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (статті 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, як у даному випадку «ПриватБанк».
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У даному випадку має місце той факт, що у Анкеті заяві, підписаній відповідачкою, ані розміру кредитного ліміту, ані процентної ставки, установленої за користування кредитними коштами, не зазначені, так само як не визначено порядку нарахування простроченого тіла кредиту.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Однак, у даному випадку, позивач вказав про наявність неустойки (пені), проте, вимоги про її стягнення не висунув.
Натомість, Анкета заява вказує на бажання відповідачки оформити ощадну книжку (депозит) депозит.
При цьому, ані витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ні витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису позичальника.
Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку містить лише анкетні дані відповідачки, її контактну інформацію і не містить жодних даних про умови кредитування, у тому числі, й бажаного кредитного ліміту.
У той час, як позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім його тіла стягнути й проценти за користування кредитними коштами.
Однак, обґрунтовуючи своє право вимоги в цій частині, надав суду лише розрахунок заборгованості, Витяг із Умов та правил надання банківських послуг та Витяг із Тарифів банку.
Однак, вказані Тарифи визначені для обслуговування кредитних, а не депозитних карт, у той час, як Анкета заява не містить будь якої позначки, яка б вказувала на те, що відповідач отримувала саме кредитну картку, принаймні, «Універсальну».
До того ж, жодних даних про те, яку саме картку отримувала відповідач і на яких умовах кредитування ( 30 чи 55 днів пільгового періоду або ж CONTRACT), матеріалами справи не містять.
А наданий позивачем Витяг із Умов та правил надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17.
А тому, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт укладення кредитного договору з відповідачем в порядку, передбаченому законом, погодження всіх істотних його умов та обґрунтованості розрахунку заборгованості.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Тому, у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим банком в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у її Анкеті - заяві домовленості про розмір кредитного ліміту та сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Умови та Правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Отже, Умови та Правила надання банківських послуг, які додані позивачем до позовної заяви на підтвердження висунутих вимог, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між нею та банком (позивачем) 29 червня 2011 року шляхом підписання Анкети заяви.
Більш того, надана позивачем Анкета заява, що підписана відповідачем, вказує на її приєднання до умов договору банківського вкладу (депозиту), а не до умов кредитного договору.
Як наслідок, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому виді ціну кредитного договору, яка встановлена, у тому числі, й у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Тому, у цьому контексті слід відмітити, що обґрунтування наявності обставин, відображених у позовній заяві, повинне здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Проте, у цьому випадку, позивач, стверджуючи про наявність між ним та відповідачем кредитних відносин, надав до суду докази, як то, Анкету - заяву, із якої вбачається, що остання мала намір оформити депозит, а не отримати кредит.
Відповідно, сам по собі розрахунок із доданим до нього Витягом із Тарифів обслуговуванням кредитних карт не можуть вважатись належними доказами наявності саме кредитних відносин, позаяк, дані Анкети заяви навіть спростовують відповідні доводи.
А тому вони (ці доводи), за таких обставин, ґрунтуються лише на самих твердженнях, які без застосування визначених ЦПК України засобів доказування, не є вагомими аргументами.
У той час, як суд не може обгрунтовувати свої висновки на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Зокрема, за правилом, установленим ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд же, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
А учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.3 ст. 13 ЦПК України).
Крім цього, імперативна норма ч.1 ст. 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст. 81 ЦПК України).
У той час, як обставин, визначених ст. 82 ЦПК України, суд не установив.
Як наслідок, суд приходить до висновку, що у цьому випадку позивач не довів наявність кредитних правовідносин між ним та відповідачем, надавши доказ, який вказує на дійсність правовідносин з приводу банківського вкладу, які регулюються нормами праграфу 3 глави 71 ЦПК України і за якими саме позивач має сплачувати на користь відповідачки відсотки, а не навпаки.
За такого, суд позбавлений можливості перевірити навіть розмір тіла кредиту, заявленого позивачем у позові, ураховуючи ще й те, що розрахунок заборгованості бере свій відлік із 18 квітня 2012 року, у той час, як позивач стверджує про отримання відповідачем кредиту у розмірі 2 561, 42 грн. 29 червня 2011 року.
І знову ж таки, неможливо говорити про отримання кредиту за умови наявності доказу про намір оформити депозит.
Тому, у світлі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що підстави позову є недоведеними згідно установленої цивільний процесуальним законом процедури, а тому висновок про порушення прав позивача з боку відповідача суд зробити не може.
Інший висновок суду не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності, а те, що відповідач не з`явилась до суду та не заперечувала факту отримання кредиту, не може бути визначальним чи то впливати на висновки суду, позаяк, обов`язок доказування обставин, що викладені у позові, лежить на позивачеві.
Як наслідок, у задоволенні такого позову належить відмовити.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно із нормою ч.1 ст. 141 ЦПК України, за наведених вище обставин, судовий збір не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
А тому, із наведених вище мотивів та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Форма і зміст заяви про перегляд заочного рішення повинні відповідати вимогам ст. 285 ЦПК України.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, тобто шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо або через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідач : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Суддя І.В. Явіца