Ухвала

19 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 686/2676/17

провадження № 61-19954св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська інноваційна компанія»,

третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про скасування постанови Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в частині стягнення з нього судового збору у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк», про стягнення заборгованості із заробітної плати за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 06 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» (далі - ПАТ «Українська інноваційна компанія»), третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості із заробітної плати, посилаючись на те, що з 27 липня 1992 року він працював на посаді директора Хмельницької філії Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» (далі - ПАТ «Укрінбанк») (з 21 вересня 2013 року - Хмельницьке центральне відділення ПАТ «Укрінбанк»). На підставі постанови правління Національного банку України від 24 грудня 2015 року № 934 «Про віднесення ПАТ «Укрінбанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 24 грудня 2015 року № 239 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Укрінбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». 22 березня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 385 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Укрінбанк» та делегування повноважень ліквідатору банку». Згідно з наказом від 11 квітня 2016 року №75-к його було звільнено з посади директора 15 квітня 2016 року у зв`язку із змінами істотних умов праці відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). З 18 квітня 2016 року його було прийнято на посаду директора із зменшеним посадовим окладом Хмельницького центрального відділення ПАТ «Укрінбанк» за строковим трудовим договором, про що було видано наказ від 12 квітня 2016 року № 113-к. З 01 липня 2016 року його переведено на посаду завідувача господарства відділу експлуатації та ремонту основних засобів регіональної мережі Управління справами Департаменту ліквідаційних процедур ПАТ «Укрінбанк» згідно з наказом від 21 червня 2016 року № 222-к. 08 грудня 2016 року його було звільнено із займаної посади за угодою сторін (наказ від 16 вересня 2016 року №17-к) на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Однак уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрінбанк» йому припинено виплату заробітної плати з липня по грудень 2016 року, що є порушенням законодавства про працю України. При звільненні йому не виплачено заробітну плату за період з липня 2016 року по 08 грудня 2016 року в сумі 72 436,39 грн, з урахуванням індексу інфляції - 79 256,14 грн, а також - компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10 031,08 грн. Крім цього, згідно зі статтею 117 КЗпП України за весь час затримки виплати заробітної плати зберігається середній заробіток, розрахований відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 до повного розрахунку з працівником, що з 08 грудня 2016 року по вересень 2017 року складає 128 847,03 грн, а з урахуванням індексу інфляції - 145 630,91 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з ПАТ «Українська інноваційна компанія», яка є правонаступником за всіма активами і зобов`язаннями ПАТ «Укрінбанк», заборгованість з урахуванням індексу інфляції в розмірі 234 918,13грн, а також - зобов`язати відповідача сплатити належну суму єдиного соціального внеску з нарахованої заробітної плати за період з липня 2016 року по грудень 2016 року для зарахування йому цього періоду в пенсійний стаж.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Українська інноваційна компанія» на користь ОСОБА_1 223 262,49 грн заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з яких підлягають вирахуванню обов`язкові платежі та внески. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Українська інноваційна компанія» в дохід держави судовий збір у розмірі 2 232,62 грн.

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 06 лютого 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Українська інноваційна компанія» залишено без задоволення. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2017 року залишено без змін.

У березні 2018 року ПАТ «Українська інноваційна компанія» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 06 лютого 2018 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року касаційну скаргу ПАТ «Українська інноваційна компанія» задоволено частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 06 лютого 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Українська інноваційна компанія», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1 456,31 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Українська інноваційна компанія» 4 153,23 грн судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг. Компенсовано ПАТ «Українська інноваційна компанія» 2 639 грн судового збору за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

15 червня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заяву, в якій просить скасувати постанову Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в частині стягнення з нього судового збору, посилаючись на те, що він є інвалідом ІІ групи, тому звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 1291 Конституції України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 419 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Під час розгляду справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій ОСОБА_1 не посилався на те, що він є інвалідом ІІ групи та звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», і таких доказів судам не надавав.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до наведених норм процесуального права Верховний Суд як суд касаційної інстанції при ухваленні в цій справі нового рішення про відмову в позові зобов`язаний був змінити розподіл судових витрат, що й було ним зроблено та відображено в постанові від 26 лютого 2020 року.

При цьому, враховуючи, що в матеріалах справи були відсутні докази щодо наявності в позивача ОСОБА_1 пільг зі сплати судового збору у зв`язку з його інвалідністю, Верховний Суд не вправі був звільнити його від такої сплати всупереч вимогам вищенаведених норм процесуального права.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом не передбачено можливості скасування чи зміни Верховним Судом своєї постанови у зв`язку з наданням стороною після її ухвалення нових доказів, в тому числі тих, які стосуються розподілу судових витрат.

Частинами першою, другою статті 11 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідні положення містяться також в частині першій статті 13 ЦПК України.

При цьому згідно з частиною другою статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Крім того, за змістом частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Подаючи до суду уточнену позовну заяву від 03 липня 2017 року (т.1 а. с.81), ОСОБА_1 послався в ній на те, що він звільнений від сплати судового збору як позивач у справі про стягнення заробітної плати, однак не повідомив суд і не надав доказів того, що він є інвалідом ІІ групи.

Виходячи з викладеного, в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування постанови Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в частині стягнення з нього судового збору необхідно відмовити.

Керуючись статтями 260, 270, 400, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування постанови Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в частині стягнення з нього судового збору у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Укрінбанк», про стягнення заборгованості із заробітної плати за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 06 лютого 2018 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов