Постанова

Іменем України

27 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 161/14225/19

провадження № 61-8917св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - комунальний заклад «Спеціалізована дитячо-юнацька спортивна школа олімпійського резерву плавання Луцької міської ради»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу комунального закладу «Спеціалізована дитячо-юнацька спортивна школа олімпійського резерву плавання Луцької міської ради» на постанову Волинського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Карпук А. К., Осіпука В. В., Здрилюк О. І., від 14 травня 2020 року.

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до комунального закладу «Спеціалізована дитячо-юнацька спортивна школа олімпійського резерву плавання Луцької міської ради»

(далі - КЗ «СДЮСШОР») про визнання незаконним та скасування наказу

про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку

за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 02 вересня 2013 року він був призначений на посаду тренера-викладача КЗ «СДЮСШОР» згідно наказу № 62. 25 липня 2019 року його було звільнено з посади наказом директора КЗ «СДЮСШОР» відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Позивач стверджував, що його звільнено незаконно, оскільки з тексту наказу про звільнення слідує, що підставою для цього стали акти про його відсутність на робочому місці, які складались з 08 липня 2019 року по 15 липня 2019 року. Однак його посада не передбачає робочого місця, а положення пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України регламентують можливість розірвання власником або уповноваженим органом трудового договору, укладеного з працівником на невизначений строк лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. ОСОБА_1 вказував, що у зв`язку з канікулярним періодом заняття проводились по індивідуальному плану лише з двома дітьми за усним погодженням директора КЗ «СДЮСШОР» ОСОБА_2 на базі спортклубу « SportLife ». Крім того, наказ про звільнення є незаконним, оскільки виданий не директором КЗ «СДЮСШОР» ОСОБА_2 , а заступником директора з адміністративно-господарської роботи ОСОБА_3 , тобто не уповноваженою особою. Разом з тим, всупереч вимогам колективного договору та трудового законодавства, представник колективу ОСОБА_4 своєї згоди на його звільнення не надавала.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, визнати незаконним та скасувати наказ КЗ «СДЮСШОР» від 23 липня 2019 року № 104-к «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити його на посаді тренера-викладача КЗ «СДЮСШОР» з 25 липня 2019 року, стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області, у складі судді Черняка В. В., від 05 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач допустив прогул без поважних причин, про що складено відповідні акти про відсутність працівника на роботі, а тому його звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є законним. Доводи позивача про те, що наказ про звільнення підписаний неуповноваженою особою, визнані безпідставними, оскільки заступник директора з адміністративно-господарської роботи ОСОБА_3 виконував обов`язки директора на період відпустки останнього.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 14 травня 2020 року

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ КЗ «СДЮСШОР» № 104-к від 23 липня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді тренера-викладача КЗ «СДЮСШОР» з 25 липня 2019 року. Стягнуто з КЗ «СДЮСШОР» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 липня 2019 року по 14 травня 2020 року у розмірі 87 350, 45 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 не заперечував того, що він у період, зафіксований в актах про відсутність працівника на роботі з 08 липня 2019 року по 15 липня 2019 року, не перебував на території КЗ «СДЮСШОР», оскільки проводив тренування з вихованцями спортивної школи у спортивному клубі «SportLife», і з цих причин не проставляв свій підпис про початок і закінчення робочого часу у журналі обліку робочого часу. Позивач виконував свої посадові обов`язки та проводив тренування на підставі індивідуального графіку занять із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а після від`їзду останнього, лише із ОСОБА_5 з 08 липня 2019 року по 15 липня 2019 року.

Матеріали справи не містять доказів вчинення позивачем прогулів без поважних причин у період з 08 липня 2019 року по 15 липня 2019 року, що вказує на звільнення позивача без законної підстави, а тому наказ в. о. директора КЗ «СДЮСШОР» від 23 липня 2019 року № 104-к «Про звільнення ОСОБА_1 » визнано незаконним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі КЗ «СДЮСШОР»просить скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 14 травня 2020 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначив порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального

і процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України), а також не дослідив належним чином зібрані

у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник стверджує, що згідно розкладу занять КЗ «СДЮСШОР» на 2018- 2019 навчальні роки тренер-викладач ОСОБА_1 зобов`язаний був працювати щоденно. У зв`язку із відсутністю позивача на роботі з 08 по 15 липня 2019 року тренувальний процес для 8 спортсменів (вихованців) було фактично зірвано. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б засвідчували факт узгодження ОСОБА_1 з керівництвом спортивної школи місця чи години проведення занять поза межами приміщення КЗ «СДЮСШОР». Також не доведено наявності усної згоди директора КЗ «СДЮСШОР» на проведення занять поза межами спортивної школи. Відповідно до визначених посадових обов`язків тренер-викладач ОСОБА_1 мав тижневе навантаження 26 годин на тиждень з розрахунку тренування 8 вихованців. До посадових обов`язків позивача віднесено навчання та тренування саме групи вихованців, а не одного чи двох спортсменів та в межах відповідного тижневого навантаження. Апеляційним судом не надано належної оцінки актам про відсутність позивача на роботі, складеним уповноваженою комісією у період з 08 по 15 липня 2019 року. КЗ «СДЮСШОР» вказав, що судом апеляційної інстанції залишено поза увагою висновки Верховного Суду, висловлені у постановах у справах № 307/3569/16-ц, № 489/1609/17, № 662/959/16-ц, № 459/2618/17, № 759/10569/16-ц.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до КЗ «СДЮСШОР» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що доводи касаційної скарги не спростовують правильного по суті судового рішення апеляційного суду, який правильно встановив обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Суть касаційної скарги зводиться лише до переоцінки доказів у справі, яким апеляційний суд надав належну оцінку.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданої 01 листопада 2002 року, на підставі наказу № 62 він призначений на посаду тренера-викладача КЗ «СДЮСШОР» 02 вересня 2013 року.

Пунктами 3.2.1, 3.3.3 колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом КЗ «СДЮСШОР» на 2017-2020 роки, передбачено обов`язок керівництва здійснювати контроль за виконанням договору і забезпечувати виконання працівниками правил внутрішнього трудового розпорядку та трудової дисципліни, а працівника - виконувати правила трудової дисципліни та дотримуватися режиму робочого часу.

Відповідно до пунктів 6.1.6, 6.1.7 колективного договору та пункту 3.5 правил внутрішнього трудового розпорядку для тренерів-викладачів встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. Час початку і закінчення навчально-тренувальних занять в групах визначається згідно розкладу занять, який затверджується директором КЗ «СДЮСШОР». В межах робочого часу тренери-викладачі повинні вести всі види навчально-методичної роботи відповідно до посади та навчального плану.

Залишення працівником робочого місця без дозволу безпосереднього керівника не допускається.

Зазначені положення кореспондуються з пунктами 7.1 - 7.3 посадової інструкції тренера-викладача КЗ «СДЮСШОР» ОСОБА_1 .

Згідно доповідної записки адміністратора ОСОБА_7 від 08 липня 2019 року тренер-викладач ОСОБА_1 08 липня 2019 року не здійснив відповідний запис в книзі реєстрації початку і закінчення робочого часу в КЗ «СДЮСШОР» та на робочому місці протягом дня вона його не бачила.

08 липня 2019 року наказом директора КЗ «СДЮСШОР» була створена комісія щодо факту відсутності працівника на робочому місці.

В період з 08 липня 2019 року по 15 липня 2019 року комісією КЗ «СДЮСШОР» складені акти про відсутність працівника - тренера-викладача ОСОБА_1 на роботі.

Тренеру-викладачу ОСОБА_1 адресовано лист КЗ «СДЮСШОР» за № 2-04/29 від 09 липня 2019 року щодо повідомлення причин відсутності на робочому місці з 08 липня 2019 року по 09 липня 2019 року. Вказаний лист не було вручено ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю його за місцем реєстрації - квартира АДРЕСА_1 .

На підставі наказу № 104-к від 23 липня 2019 року та запису в трудовій книжці ОСОБА_1 звільнено з посади відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України з 25 липня 2019 року.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 05 липня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву на ім`я директора КЗ «СДЮСШОР» про намір проводити заняття по підготовці дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до чемпіонату світу згідно з індивідуальним планом на базі спортклубу « SportLife ». У судовому засіданні позивач пояснив, що для занять на базі спортивного клубу батьки дітей придбали абонемент на відвідування басейну. Така потреба виникла у зв`язку з тим, що у басейні спортивної школи була спущена вода, а тренування плавців у спортзалі є неефективним. Заняття у літній період на базі інших закладів, які мають басейни, в школі практикується щороку.

ОСОБА_1 вказав, що цю заяву він передав своєму безпосередньому керівнику - завучу ОСОБА_10 , який не заперечував щодо продовження підготовки вихованців на базі приватного спортклубу. Усну згоду також надав директор, сказавши, щоб він написав заяву. У період з 08 по 15 липня 2019 року він проводив заняття у спортклубі. Протягом цього часу йому не телефонували з роботи, не цікавилися, чому він не в спортшколі. Лише 15 липня 2019 року його повідомили, що він повинен проводити заняття в КЗ «СДЮСШОР», тому з вечірніх годин 15 липня 2019 року та у наступні дні він уже проводив заняття у спортивній школі.

Згідно пояснювальної записки в. о. директора з НТО ОСОБА_10 , заява позивача про проведення тренувань на базі спортклубу « SportLife », який розташований поруч КЗ « СДЮСШОР », розписана йому до виконання, але він із запізненням - лише 17 липня 2019 року звернув увагу на те, що директор у резолюції, адресованій йому - завучу ОСОБА_10 , вказав продовжувати тренування у спортивній школі. Згідно змісту пояснювальної записки завуч ОСОБА_10 вбачає свою вину у тому, що не повідомив тренера ОСОБА_1 про відсутність письмового погодження директора на проведення занять із вихованцями в спортивному клубі.

Факт того, що позивач виконував свої посадові обов`язки та проводив тренування з вихованцями на базі спортклубу « SportLife » у період з 08 по 15 липня 2019 року підтверджується показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , допитаних апеляційним судом у судовому засіданні в присутності їх батьків. Свідок ОСОБА_11 пояснив, що після спускання води у басейні КЗ «СДЮСШОР» він двічі на день - вранці і ввечері упродовж двох годин тренувався у басейні спортклубу «SportLife» з тренером ОСОБА_1 . Згідно показів свідка ОСОБА_8 з ним проведене лише одне ранкове заняття 08 липня 2019 року, оскільки в обідню пору цього дня він відбув на спортивні збори в інше місто.

Допитана у суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_12 , яка протягом 2015 - 2019 років працювала тренером з плавання у КЗ «СДЮСШОР», пояснила, що в спортивній школі неодноразово практикувалась така організація роботи, що у період, коли спускалась вода у басейні, тренери або адміністрація спортшколи домовлялись із іншими закладами, де є басейни, про можливість проведення занять на воді з вихованцями. Оскільки проживає недалеко від спортивного клубу, у вечірні та ранішні часи бачила крізь скляні вікна, що ОСОБА_10 перебуває у басейні спортклубу «SportLife».

Свідок ОСОБА_13 повідомила, що вони з ОСОБА_1 - колеги, перебувають в дружніх відносинах. При спілкуванні ОСОБА_1 їй розказував про проведення тренувань на базі спортклубу « SportLife » у зв`язку з відсутністю води в їхньому басейні.

Свідок ОСОБА_3 (заступник директора з адміністративно-господарської роботи) зазначив, що 08 липня 2019 року після 09:00 год. його викликав директор і повідомив про доповідну записку ОСОБА_7 (адміністратора басейну) про відсутність працівника ОСОБА_1 на роботі. Того ж дня була створена комісія щодо даного факту, членом якої був і він. Комісія вивчила питання, склала акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі від 08 липня 2019 року. На роботу ОСОБА_1 вийшов 16 липня 2019 року. За період його відсутності були складені інші акти. Від дачі пояснень щодо причин відсутності ОСОБА_1 відмовився, в т. ч. і на зборах трудового колективу. У зв`язку з перебуванням директора ОСОБА_2 з 22 липня 2019 року у відпустці, покладення виконання обов`язків директора на нього, наказ про звільнення ОСОБА_1 23 липня 2019 року підписано саме ним.

Свідок ОСОБА_7 - адміністратор КЗ «СДЮСШОР» повідомила, що вона, як відповідальна особа за ведення журналу реєстрації початку і закінчення робочого часу, 08 липня 2019 року, прийшовши на роботу, зауважила відсутність підпису ОСОБА_1 про прихід на роботу. Оскільки вона несе особисту відповідальність за об`єктивність ведення журналу, нею була написана доповідна на адресу директора про цей факт.

Свідок ОСОБА_14 , яка раніше працювала тренером в КЗ «СДЮСШОР», повідомила про те, що в період, коли вода в басейні спущена, при потребі, спортсмени займаються на стадіонах, в інших залах, в інших басейнах.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

Вказаний висновок висловлений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 (провадження № 61-47902св18).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_1 виконував свої трудові обов`язки та проводив тренування у басейні спортклубу «SportLife» з вихованцем ОСОБА_5 з 08 липня 2019 по 15 липня 2019 року по 2 години вранці та ввечері, а також провів ранкове двохгодинне заняття з вихованцем ОСОБА_6 08 липня 2019 року.

ОСОБА_1 повідомив свого безпосереднього керівника про намір проводити тренування у басейні спортклубу «SportLife», оскільки у басейні КЗ «СДЮСШОР» вода була спущена. За період з 01 по 15 липня 2019 року ОСОБА_1 було виплачено аванс.

Проведення навчально-тренувальної та спортивної роботи за індивідуальними планами вихованців у період канікул у загальноосвітніх школах передбачено пунктами 2.5, 2.6, 2.9 статуту КЗ «СДЮСШОР». Та обставина, що позивач не подав на затвердження директора плану індивідуальних занять не підтверджує його відсутності на роботі та може давати підстави для висновку про порушення трудової дисципліни, однак з даною обставиною роботодавець не пов`язував звільнення позивача.

Робоче місце працівника ? це певна зона, де працівник знаходиться і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів. Основою визначення робочого місця є функціональний розподіл праці у взаємозв`язку із засобами праці, що дозволяє розглядати робоче місце як місце докладання робочої сили працівників.

Трудова діяльність працівника може здійснюватися (а відповідно його робоче місце може знаходиться) безпосередньо на підприємстві (фіксоване робоче місце) або в межах іншого територіального простору, який використовує працівник для виконання трудових обов`язків.

Зазначений висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 662/959/16-ц (провадження № 61-16173св18).

Відповідно до статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, враховуючи вказані норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки досліджені апеляційним судом докази у сукупності не підтверджують, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі та не виконував своїх посадових обов`язків щодо проведення навчально-тренувальної роботи з вихованцями на протязі 08 - 15 липня 2019 року. При цьому судом апеляційної інстанції враховано, що вода у басейні КЗ «СДЮСШОР» у вказаний період (канікул у загальноосвітніх навчальних закладах) була спущена, ОСОБА_1 подав заяву директору спортивної школи про проведення тренувань у басейні спортклубу «SportLife», вихованці КЗ «СДЮСШОР» підтвердили факт проведення тренувань на протязі спірного періоду у басейні спортклубу «SportLife», а КЗ «СДЮСШОР» виплатило ОСОБА_1 заробітну плату (аванс) за період з 01 по 15 липня 2019 року.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Доводи касаційної скарги недають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання касаційної скарги на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування положень пункту 4 статті 40 КЗпП України, викладених у постановах суду касаційної інстанції, є необґрунтованими, оскільки фактичні обставини, встановлені судами у справах № 307/3569/16-ц, № 489/1609/17, № 662/959/16-ц, № 459/2618/17, № 759/10569/16-ц, та у справі, яка переглядається, є різними.

За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального закладу «Спеціалізована дитячо-юнацька спортивна школа олімпійського резерву плавання Луцької міської ради»залишити без задоволення.

Постанову Волинського апеляційного суду від 14 травня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта

В. В. Шипович