Справа № 236/2882/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року Краснолиманський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді - Саржевської І.В.,

за участю секретаря - Олійник С.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника Органу опіки та піклування - Голєва С.І.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Лиман цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, про відібрання малолітньої дитини у іншої особи та визначення місця проживання дитини з батьком,

ВСТАНОВИВ:

26.07.2019 позивач ОСОБА_1 звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, в якому просить відібрати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої він є, у відповідача ОСОБА_2 , який незаконно її утримує та визначити місце проживання дитини з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 04.05.2005 він одружився з дочкою відповідача ОСОБА_4 , під час якого народилася донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . У зв`язку із тим, що сімейні стосунки не склалися, 09.02.2010 шлюб було розірвано. Дитина залишилась проживати з матір`ю, але він цьому не заперечував, оскільки розумів, що на той період донці потрібна була материнська увага. Усвідомлюючи свій батьківський обов`язок він систематично виплачував аліменти на утримання доньки, спілкувався з нею, дбав про її здоров`я, фізичне, духовне та моральне виховання, у них склались добрі відносини як батька та дитини. Через півроку після розірвання шлюбу колишня дружина одружилася з іншим чоловіком та змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_4 ». Мати ОСОБА_3 заперечувала його спілкуванню з дитиною у своїй новій родині, оскільки вона була одружена і присутність позивача була небажаною, тому він зустрічався та спілкувався з дитиною за місцем проживання своєї матері ОСОБА_8 ( АДРЕСА_2 ). Саме в домі матері позивач мав можливість провести час з донькою, поспілкуватись, в окремі дні дитина, за погодженням з колишньою дружиною, залишалась ночувати і вони мали можливість більше часу проводити разом. Колишня дружина не погоджувалась щоб позивач забирав доньку до свого дому по АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що це дуже далеко, в іншому районі міста. Враховуючі інтереси дитини, він погоджувався на ці умови, колишня дружина не пред`являла до нього претензій щодо недостатності його участі у вихованні дитини, її утриманні. Навіть після розірвання шлюбу вони спілкувались, обговорювали питання виховання дитини. Позивач намагався, виходячи з фінансових можливостей, робити подарунки дитині. Ніяких конфліктних ситуацій у них не було. Він завжди був у курсі життя та навчання доньки, мав можливість вільно з нею спілкуватись та проводити час.

ІНФОРМАЦІЯ_3 колишня дружина померла. Позивач вказує, що під час похорон дружини, її батько ОСОБА_2 взяв онуку до себе та заявив намір позбавити позивача батьківських прав відносно ОСОБА_3 та 15.01.2019 звернувся до суду з відповідним позовом. З цього часу позивач повністю позбавлений можливості бачитись, спілкуватись та приймати участь у житті своєї дитини. Відповідач одноособово прийняв рішення про обмеження його спілкування з дитиною, налаштований проти нього вкрай негативно, і такий настрій передає ОСОБА_3 . Позивач не має можливості навіть дитині зателефонувати, відповідач звинувачує його у зловживанні спиртними напоями, та в тому, що не приймає участі у вихованні дитини та іншому, що є наклепом. На його звернення до органів опіки і піклування, поліції та прокуратури про усунення перешкод в спілкуванні та вихованні доньки надійшли відповіді, які вказують на небажання цих органів влади діяти в інтересах дитини і на збереження зв`язків з батьком, позивачу запропоновано дочекатись рішення суду про позбавлення його батьківських прав. З цим позивач не згоден, оскільки повинен як батько виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, готувати її до самостійного життя та праці, а відповідач повністю позбавив його такої можливості, обмеживши в можливості навіть бачити свою дитину. Після смерті колишньої дружини позивач має намір спільно проживати з донькою, виховувати її та утримувати. З цією метою ним проведено ремонт в будинку, де мешкає, зокрема виділено окрему кімнату для проживання доньки, придбано необхідні меблі, дитячі речі, іграшки та книжки, оргтехніку і побутову техніку. Крім того, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Відповідач проігнорував зазначене вище право дитини, не отримав згоди позивача на визначення місця проживання дитини в його родині, а одноособово прийняв таке рішення.

За вказаних причин позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав на виховання власної дитини та права визначення місця проживання дитини з батьком(а.с.3-6).

Ухвалою судді від 01.08.2019 провадження по справі відкрито та призначене підготовче засідання(а.с.32).

20.08.2019 до суду надійшов відзив(заперечення) на позовну заяву від відповідача ОСОБА_2 , в якому відповідач позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю(а.с.39-42). Зазначив, що позивач ОСОБА_1 наводить неправдиві та недостовірні відомості у своєму позові, оскільки зберегти сімейні відносини між позивачем та його донькою ОСОБА_4 не вдалося задовго до фактичного розірвання шлюбу, бо позивач зловживав алкогольними напоями. Під їх дією позивач ставав агресивним, та коли донька самостійно з ним не справлялася, викликала міліцію, про що можуть засвідчити свідки по справі. Донька позивача почала зустрічатися зі своїм майбутнім чоловіком, ОСОБА_11 , з квітня 2009 року і задовго до цього вона вже жила порізно з позивачем, таким чином він просто не міг фізично займатися "вихованням, доглядом дитини, забезпеченням безпечних та належних умов її проживання". Крім того, позивач ОСОБА_1 наводить факт виплати аліментів, як усвідомлення свого батьківського обов`язку, хоча ці виплати проводилися за рішенням суду та стягувалися через виконавчу службу, і як тільки померла його донька, про свій "батьківський обов`язок" одразу забув. За весь час зі смерті доньки позивач не поцікавився, за який рахунок живе ОСОБА_3 , та які вона має потреби. Позивач паплюжить пам`ять про доньку, навівши фразу про те, що вона забороняла зустрічі із позивачем на підставі того, що "вона була одружена і моя присутність там була небажаною", забуваючи, що донька не ставила перепони по відвідуванню дитини, лише ставила умови, що такі зустрічі мають проходити за її присутності або матері позивача, в зв`язку із тим, що, коли онуці було 2,5 роки, позивач забрав її до себе погостювати і привіз на мотоциклі напідпитку, причому дитина нічим не була захищена, що доводить відношення батька до дитини. Така поведінка лише підтверджує, що позивач не був зацікавлений у повноцінній участі у вихованні дитини. Позивач наводить приклади про ночівлю ОСОБА_3 у матері позивача, хоча таких випадків було не більше двох, при тому що позивача там не було, зі слів онуки, тому і проводити час разом вони не могли. Інформація про те, що донька не погоджувалась, щоб позивач забирав доньку до свого дому в зв`язку з тим, що це дуже далеко, в іншому районі міста, не відповідає дійсності з причин викладених вище. Крім того, позивач наводить неправдиві дані про те, що після розірвання шлюбу він спілкувався з його донькою та обговорював питання виховання дитини, при тому, що, якщо він і дзвонив доньці, то тільки напідпитку, про що може засвідчити її чоловік ОСОБА_11 . Позивач був відсутній на похороні доньки, пояснюючі важким моральним станом, зовсім забуваючи про моральний стан ОСОБА_3 внаслідок смерті матері, якій не була б зайвою будь-яка підтримка, що яскраво показує, про кого в першу чергу турбується позивач, а саме про себе. Наводить як повноцінну свою заміну, присутність на похованні своєї матері, яка сиділа з незрозумілих причин з початку до кінця і на питання людей, з ким тепер буде ОСОБА_3 , казала, що ОСОБА_3 "буде жити з дідусем та бабусею, з ким же ще", і з якою обговорив питання подальшої долі своєї онуки при свідках, і мати позивача погодилася на варіант про оформленні опіки над онукою. Також мати позивача при свідках обіцяла посприяти відсутності претензій свого сина до цього варіанту, який і не був спочатку проти проживання у відповідача. Зі слів онуки, вона ініціатором зустрічей з позивачем не була. На теперішній час онука переживає за те, що її можуть відірвати від близьких їй людей, з якими вона жила все своє життя, з якими у неї близький духовний зв`язок. Тому дії позивача, а саме затягування розгляду питання по суті, завдають дуже великої шкоди психічному стану дитини, якій потрібно тепер проходити затяжний судовий процес. В той же час він з дружиною та вітчимом дитини все життя були поруч біля неї, присвячували повністю їй відпустки, 2 перших роки забирали її зі школи, а ввечері відводили додому, водили її в поліклініку та лікарню, лікували її, займалися її фізичним та розумовим розвитком, що підтверджується «похвальним листом» та «листом подяки за виховання» дитини, приділяють багато часу навчанню онуки , піклуються про її здорове харчування дома і в школі, про її здоров`я, відпочинок та фізичне виховання, водять її на спортивну секцію, вітчим платить за заняття та їздить з нею на змагання. У відповідача та його дружини є можливість і у подальшому піклуватися про фізичний і духовний розвиток онуки, її навчання, підготовку до самостійного життя, надавати дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей.

Ухвалою суду від 13.11.2019 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду(а.с.73-75).

17.02.2020 в судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити повністю з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідачі в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову повністю. Підтримав наведенні заперечення у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні представник третьої особи, діючий на підставі довіреності Голєв С.І. (а.с.107), вважав не доцільним відбирати дитину із сім`ї відповідача ОСОБА_2 , оскільки це призведене до психологічної та фізичної травми для дитини.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні під присягою ствердила, що є сусідкою відповідача ОСОБА_2 , який після смерті своєї доньки разом з дружиною приблизно у грудні 2018 року забрали онуку ОСОБА_3 до себе, яка на теперішній час мешкає разом з ними. Сім`я ОСОБА_14 порядна, матеріально-побутові умови дитини дуже задовільні. Батька ОСОБА_3 поряд з дитиною вона ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні під присягою ствердила, що є сусідкою відповідача ОСОБА_2 . Сім`я відповідача створили всі умови для мешкання онуки ОСОБА_3 як у повноцінній сім`ї, оточили її любов`ю та турботою. Позивача ОСОБА_1 разом з дитиною ніколи не бачила. ОСОБА_3 більше прихильна до свого вітчима, як до батька.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні під присягою ствердив, що є зятем відповідача ОСОБА_2 , вітчимом його онуки ОСОБА_3 . З 2009 року перебував у цивільному шлюбі, а з 2010 року у зареєстрованому шлюбі з донькою відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 на той час проживала разом з матір`ю. Зі слів дружини близько року вона разом з ОСОБА_1 вже не мешкала. Починаючи з 2010 року вони жили разом однією сім`єю. Позивач ОСОБА_1 у виховані дитини ОСОБА_3 участі не приймав, якщо і були якісь зустрічі, то вони відбувались зі сварками та позивач був постійно в стані алкогольного сп`яніння. Після того, як позивач привіз ОСОБА_3 , якій на той час було 2-3 роки, на мотоциклі в стані алкогольного сп`яніння, при цьому дитина нічим не була захищена, його дружиною з позивачем були оговорені умови зустрічі з дитиною: тільки у присутності матері ОСОБА_3 або матері позивача ОСОБА_8 . У 2010 році позивач 2-3 рази приходив до ОСОБА_3 . Приносив подарунки на її день народження та на Новий рік, які видавали йому на підприємстві. Знає, що позивач за рішенням суду виплачував аліменти дружині на утримання доньки. ОСОБА_3 вони виховували та утримували вдвох з дружиною, між тим допомагали батьки дружини. Коли ОСОБА_3 підросла вона самостійно ходила до своєї бабусі-матері позивача, а потім тільки за вимогою своєї матері ОСОБА_4 , оскільки та все менше виявляла бажання до зустрічей. Щодо примусового порядку спілкування з дитиною через органи опіки позивач не звертався. Дитина не виявляла бажання спілкуватися зі своїм батьком. Де кілька раз він брав путівки на оздоровлення ОСОБА_3 . Фізичних перешкод щодо спілкування зі своїм батьком дитина ніколи не мала. До теперішнього часу він спілкується із ОСОБА_3 як зі своєю рідною донькою.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні під присягою ствердила, що другий рік є класним керівником онуки відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . Позивача ОСОБА_1 знає як мешканця м. Лиман та співробітника свого чоловіка. Вона багато часу проводить зі своїми учнями, вони сумісно пережили горе своєї учениці- смерть матері ОСОБА_3 . Під час хвороби матері про неї піклувався її вітчим ОСОБА_11 , який був присутній на всіх батьківських зборах. ОСОБА_3 називала його батьком. Біологічного батька ОСОБА_3 в навчальному закладі вона ніколи не бачила та не спілкувалася. Вважала, що відібрання ОСОБА_3 із сім`ї ОСОБА_14 спричинить для дитини психологічну та фізичну травму.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні під присягою ствердила, що чотири роки була класним керівником онуки відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 . Відповідача ОСОБА_2 знає як дідуся ОСОБА_3 , про її батька знає лише його прізвище , ім`я та по батькові. Дитина має дуже високі досягнення у школі, має похвальні листи. До першого класу ОСОБА_3 водили її мати та вітчим, інколи баба або дід ОСОБА_14 , які також були присутніми на всіх батьківських зборах. Батька ОСОБА_3 у закладі ніколи не бачила, на будь-який зв`язок з нею як з класним керівником позивач ніколи не виходив. Вважала, що відібрання ОСОБА_3 із сім`ї ОСОБА_14 спричинить для дитини психологічну та фізичну травму.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні під присягою ствердила, що є дружиною відповідача ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_3 . Позивач ОСОБА_1 практично з самого народження онуки не спілкується з нею, почав лише коли почалися «судові тяжби». ОСОБА_3 проживає разом однією сім`єю з нею та відповідачем, для неї створені усі необхідні умови для її виховання, розвитку, повноцінного харчування. Дитина ніколи не згадує про свого батька, часто спілкується зі своїм вітчимом, родичі якого дуже гарно відносяться до ОСОБА_3 , вона вважає його членом своєї сім`ї. Рідкі спілкування позивача з ОСОБА_3 носили формальний характер, зокрема у вигляді сплачених аліментів, позивач не приймав та не приймає участі у спілкуванні та вихованні зі своєю дитиною.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні під присягою ствердив, що є сином відповідача ОСОБА_2 - дядьком ОСОБА_3 . За час перебування у шлюбі з його сестрою ОСОБА_4 , позивач за часту перебував у стані алкогольного сп`яніння, участі у спілкуванні та вихованні зі своєю дитиною не приймав. Він часто спілкується зі своєю племінницею ОСОБА_3 , його батьки для неї створили всі належні умови для її розвитку, виховання, піклуються про її матеріальний та фізичний стан, дитина всім забезпечена. ОСОБА_3 про свого батька ніколи не згадувала.

Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд прийшов висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.06.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області, було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , актовий запис № 64, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 04.06.2005(а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області 23.10.2007, актовий запис № 215, батьками якої зазначені: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.10).

09.02.2010 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_3 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області 13.09.2011, актовий запис № 22(а.с.11).

12.08.2010 відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області, було укладено шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 , актовий запис № 112, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 12.08.2010. Прізвище після реєстрації шлюбу у дружини « ОСОБА_4 » (а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла. Смерть зареєстровано у Лиманському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №1126, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 (а.с.13).

Позивачем ОСОБА_1 надано до суду акт обстеження умов його проживання, складений спеціалістами служби у справах дітей Лиманської міської ради 11.07.2019, де підтверджується факт створення належних умов проживання для доньки, а також документи, які підтверджують, що позивач має постійне місце роботи і самостійний дохід, являється фізично здоровим, не обліку у нарколога та психіатра не перебуває, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи(а.с.14-21, 58-62).

За повідомленням начальника Лиманського міського відділу ДВС ГТУЮ в Донецькій області від 27.08.2019, з 16.09.2008 у відділ перебувало виконавче провадження №9410169 щодо примусового виконання рішення Краснолимаснького міського суду Донецької області про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . У зв`язку зі смерті стягувача 24.12.2018 виконавче провадження було завершене(а.с.57).

Позивач у період з квітня по липень 2019 року звертався до органів опіки та піклування Лиманської міської ради, Слов`янського відділу поліції, Слов`янської місцевої прокуратури з заявами про усунення перешкод в спілкуванні та вихованні з донькою, але позивачу було повідомлено про припинення розгляду заяв до винесення судового рішення по справі про позбавлення позивача батьківських прав(а.с.22-29).

Підчас розгляду справи відповідачем ОСОБА_2 долучено до матеріалів справи акт обстеження умов проживання,складеного 03.01.2019 спеціалістами служби у справах дітей Лиманської міської ради щодо належних умов проживання онуки ОСОБА_3 разом з відповідачем та його дружиною ОСОБА_20 (а.с.82), характеристика на ученицю Лиманської ЗОШ1-111 ст.№4, ОСОБА_3 2007 року, складену директором учбового закладу та класним керівником, зі змісту якої вбачається, що батько дитини ОСОБА_1 вихованням доньки не займається, на батьківські збори жодного разу не приходив, контакт з класним керівником не підтримує, психологічна характеристика, складена директором ЗОШ № 4 та психологом відносно ОСОБА_3 , відповідно до якої дитина виражає тугу за вітчимом, прагне до спілкування і спільної діяльності, але водночас не відмовляється від контакту з іншими родичами, характеристики з місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_20 , складених старшою по будинку у присутності двох сусідів, завірених печаткою Лиманської міської ради, які позитивно характеризується за місцем проживання(а.с.82-85, 110-111).

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається зі спеціального Закону України «Про охорону дитинства» та інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони й піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

За змістом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно із пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва тощо.

Визначаючи відмінність підстав позбавлення батьківських прав від відібрання дитини без такого позбавлення, Верховний Суд виходить з того, що за своєю правовою природою позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини. Позбавлення батьківських прав завжди є результатом протиправної, винної поведінки. Відібрання ж дитини не завжди пов`язується з протиправною поведінкою: загроза життю та здоров`ю дитини може бути результатом психічної хвороби, відкритої форми туберкульозу чи інших небезпечних хвороб, скрутних житлових умов тощо. Відібрання дитини можливе тоді, коли умови проживання дитини суд оцінить як небезпечні для неї. Оцінювання умов проживання дитини є виключно компетенцією суду. Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або навчальному закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання одержали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку.

За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її виховання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

У статті 12 Конвенції про права дитини закріплені положення, згідно з якими держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/18-й (провадження № 14-327цс18), право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі з`являється у дитини з досягненням віку 10 років.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_3 , вказала суду, що вона бажає проживати з бабусею та дідусем. ОСОБА_1 як батько її вихованням ніколи не займався, вона його практично не знає, як і не знає його місця мешкання та умов його проживання. До шкоди він ніколи не приходив, її відпочинком не цікавився.

Згідно частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

За правилами частини першої статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Частинами першою, другою статті 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання.

Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.

Отже, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.

Таким чином, судом було заслухано думку дитини ОСОБА_3 , висловлену нею під час судового засідання, в присутності представника закладу освіти, класного керівника, представника Органу опіки та піклування.

ОСОБА_3 висловила своє тверде бажання проживати з дідусем та бабусею та пояснила, що їй добре і цікаво з ними, вона задоволена своїм життям.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

З урахуванням наведеного, врахувавши думку самої малолітньої ОСОБА_3 щодо бажання проживати разом з відповідачем, та ту обставину, що вона вже тривалий час, з грудня 2018 року, проживає в сім`ї відповідача, у сім`ї якого створені належні умови для виховання, навчання та гармонійного розвитку дитини, та тісні зв`язки з якими дозволяють дитині відчувати себе щасливою та захищеною.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову повністю.

На підставі ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 258, 259, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, про відібрання малолітньої дитини у іншої особи та визначення місця проживання дитини з батьком, -відмовити.

Судові витрати покласти за рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлений 21.02.2020.

Суддя -