Постанова

Іменем України

04 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 607/16515/17

провадження № 61-2457св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня

2018 року у складі судді Вийванко О. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року у складі колегії суддів:

Шевчук Г. М., Ткача З. Є., Міщія О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 05 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 770/38-784-08, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 20 000,00 доларів США, зі сплатою 14 процентів річних за користування кредитними коштами, на строк до 10 серпня 2023 року.

06 вересня 2010 року рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 06 вересня 2010 року у справі № 922/10 з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 170 953,89 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту - 19 112,00 доларів США, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 2 224,42 доларів США, нарахована пеня - 1 862,42 грн.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 належним чином рішення третейського суду не виконує, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог, посилаючись на положення статей 625, 1048 ЦК України, просив стягнути з відповідача заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами за період з 18 грудня 2014 року по 18 грудня 2017 року у розмірі 8 735,78 доларів США, нарахованої пені - 73 715,17 грн, три проценти річних - 1 920,27 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 29 травня 2018 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість у розмірі 1 920,27 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 29 травня 2017 року еквівалентно 50 195,86 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 06 вересня 2010 року задоволено вимоги кредитора про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому кредитний договір від 05 серпня 2008 року припинив свою дію, а тому банк немає права нараховувати проценти та пеню за умовами договору. Наявність зазначеного рішення третейського суду про задоволення вимог кредитора надає банку право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 14 лютого 2018 року (провадження № 61-2404св18). Урахувавши зазначене, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що ПАТ «Укрсоцбанк» безпідставно здійснювало нарахування процентів за користування кредитними коштами та пені після закінчення строку кредитування, а тому відсутні підстави для задоволення зазначених позовних вимог.

Разом з тим, суд вважав наявними підстави для стягнення з відповідача відповідно до положень статті 625 ЦК України трьох процентів річних за прострочення виконання ОСОБА_1 рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 06 вересня

2010 року про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке набрало законної сили, що становить 1 920,27 доларів США (з суми 21 336,42 доларів США, стягнутої за рішенням Третейського суду в межах строку позовної давності, за останні три роки).

Суд вважав неспроможними доводи відповідача про недійсність кредитного договору, оскільки рішеннями Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 травня 2012 року у справі № 1915/3736/2012 відмовлено у визнанні: недійсним договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 05 серпня 2008 року № 770/38-784-08, іпотечного договору від 06 серпня 2008 року № 770/76-570-08; від 12 травня 2015 року у справі

№ 607/14668/14-ц відмовлено у визнанні недійсним договору в частині пунктів 1.1.1, 2.1., 3.1.1 договору про надання відновлювальної кредитної лінії

від 05 серпня 2008 року № 770/38-784-08; від 03 червня 2015 року у справі

№ 607/14669/14-ц відмовлено у визнанні недійсними додатку до кредитного договору, додатку № 2 до кредитного договору від 05 березня 2008 року

№ 770/38-784-08; від 04 квітня 2016 року у справі № 607/19235/15-ц відмовлено у визнанні недійсними пунктів 1.1.1, 2.5. договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 05 серпня 2008 року № 770/38-784-08 та договору в цілому з підстав його укладення внаслідок помилки, які набрали законної сили.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня

2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував закон, що регулює спірні правовідносини та ухвалив законне та обгрунтоване судове рішення, підстави для його скасування відсутні.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У січні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року, в частині задоволених позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк», направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що суди попередніх інстанцій у порушення норм процесуального права вийшли за межі позовних вимог, оскільки позивач в уточненій позовній заяві не просив стягнути з нього три проценти річних у розмірі 1 920,27 доларів США, а посилання лише на статтю 625 ЦК України не може бути підставою для їх стягнення. Крім того, розрахунок штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань, був прийнятий після оголошення про закінчення підготовчого провадження у справі на стадії судового розгляду. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що зазначений розрахунок був наданий щодо сум, які не було зазначено в заяві про уточнення позовних вимог від 30 січня 2018 року, та відсутності доказів надсилання йому копії такого розрахунку.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

ОСОБА_1 не оскаржує рішення cудів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами та нарахованої пені, а тому оскаржувані судові рішення у цій частині в касаційному порядку не переглядаються.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

05 серпня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 770/38-784-08, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 20 000,00 доларів США, зі сплатою 14 процентів річних за користування кредитними коштами, з кінцевим строком повернення до 10 серпня 2023 року.

06 вересня 2010 року рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 06 вересня 2010 року у справі № 922/10 з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 170 953,89 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту - 19 112,00 доларів США, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 2 224,42 доларів США, нарахована пеня - 1 862,42 грн.

У зв`язку з не виконанням ОСОБА_1 рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 06 вересня 2010 року, ПАТ «Укрсоцбанк» нарахувало відповідачеві заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами за період з 18 грудня 2014 року по

18 грудня 2017 року у розмірі 8 735,78 доларів США, пеню - 73 715,17 грн, та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання -

1 920,27 доларів США.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, зараз і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зазначеного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження

№ 14-16цс18).

Крім того, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня

2016 року у справі № 6-2759цс15, про те, що до правовідносин, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття

257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, оскільки таке прострочення є триваючим правопорушенням, отже, право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його фактичного виконання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Установивши, що ОСОБА_1 не виконав рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 06 вересня 2010 року, яке набрало законної сили, про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно вважав, що невиконання зазначеного рішення Третейського суду зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України та

дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з

ОСОБА_1 трьох процентів річних від простроченої суми в межах трирічного строку.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій вийшли за межі позовних вимог, оскільки позивач в уточненій позовній заяві не просив стягнути з нього три проценти річних у розмірі 1 920,27 доларів США є неспроможними, оскільки банк в уточненій позовній заяві обгрунтовував наявність підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами за період з 18 грудня 2014 року по 18 грудня 2017 року положеннями статей 625 та 1048 ЦК України, а подаючи до суду розрахунок штрафних санкцій за невиконання зобов`язань за кредитним договором, ПАТ «Укрсоцбанк» конкретизувало свої позовні вимоги та просило стягнути з ОСОБА_1 , крім іншого, три проценти річних в межах строку позовної давності у розмірі 1 920,27 доларів США. Поданий позивачем розрахунок штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання, був наданий на обгрунтування уточнених позовних вимог банку, а тому посилання заявника на безпідставне прийняття зазначеного розрахунку судом, є необгрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги правильність рішення судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані рішення судів є законними та обґрунтованими, доводи касаційної скарги правильність висновків судів не спростовують, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 29 травня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду

від 29 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак