Номер провадження: 22-ц/813/1488/20
Номер справи місцевого суду: 520/2189/16-ц
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Чернушича Спартака Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 та Третяка Вячеслава Юрійовича в інтересах Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 червня 2019 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору, зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В:

23 лютого 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 20 лютого 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» (з 17.09.2008р. найменування банку стало ПАТ «УкрСиббанк») як кредитодавцем і ОСОБА_1 як позичальником, укладено кредитний договір №1287-08 ПОУ Н, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 43 000 доларів США, та зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,5% річних, не пізніше 25 вересня 2027 року, шляхом щомісячних платежів, відповідно до узгодженого графіку платежів.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника по вищезазначеному кредитному договору між банком і ОСОБА_2 як поручителем, 20 лютого 2006 року було укладено договір поруки №1287, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань за кредитним договором, із солідарною відповідальністю поручителя.

Однак, відповідачами дані зобов`язання не виконуються в повному обсязі, у зв`язку із чим станом на 11 лютого 2016 року у них виникла заборгованість в розмірі 18 811,27 доларів США, яка складається із 16 609,85 доларів США кредитна заборгованість, в тому числі прострочена з червня 2015 року 2 276,65 доларів США а також 2 201,42 доларів США заборгованість по процентам. Крім того, за несвоєчасне погашення кредиту виникла неустойка у вигляді пені розміром 15 576,90 гривень, і неустойка у зв`язку із несвоєчасним погашенням процентів за користування кредитом в розмірі 18 839,01 гривень.

На підставі зазначеного банк звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд стягнути заборгованість у солідарному порядку із позичальника і поручителя.

Не погоджуючись із позовними вимогами ОСОБА_2 15 лютого 2017 року подала письмові заперечення ( т. 1 а. с. 130 ), а 10 квітня 2017 року звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання поруки припиненою (т. 1 а. с. 155).

Заперечення і зустрічний позов обґрунтовані тим, що ПАТ «УкрСиббанк», шляхом зміни, в односторонньому порядку, відсоткової ставки, було збільшено відповідальність позичальника і поручителя без згоди останнього; крім того, представником Мельнікової Л.М. було заявлено про застосування строків позовної давності по стягненню заборгованості з поручителя (т. 2 а. с. 102).

ОСОБА_1 , не погоджуючись із позовними вимогами ПАТ «УкрСиббанк» 10 вересня 2018 року подав зустрічний позов про визнання недійсним Кредитного договору №1287-07 ПОУ Н від 20 лютого 2006 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» (перейменовано в ПАТ «УкрСиббанк» ) та ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вказаний кредитний договір є недійним, оскільки при укладенні спірного правочину Банк використав нечесну підприємницьку практику, приховавши від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та не попередивши останнього про валютні ризики, що позбавило позичальника можливості здійснити свідомий вибір схеми кредитування (т. 2 а. с. 17).

Справа розглянута за відсутності сторін.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 червня 2019 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №1287-08 ПОУ Н від 20.02.2006р. у загальному розмірі 18 225,72 доларів США, яка складається із 16 609,85 доларів США кредитної заборгованості , в тому числі простроченої з червня 2015 року 2 276,65 доларів США, а також 1 515,87 доларів США заборгованість по процентам, та пеню в загальному розмірі 34 415,91 гривень, яка складається із пені за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 15 576, 90 гривень, та пені за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 18 839,01 гривень.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором №1287-08 ПОУ Н від 20.02.2006р. з поручителя ОСОБА_2 ..

Задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 та визнано Договір поруки №1287 від 20 лютого 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та АКІБ (у подальшому перейменований в ПАТ «УкрСиббанк») припиненим.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору №1287-08 ПОУ Н від 20.02.2006р. відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судові витрати у розмірі сплаченого судового збору в сумі 7 836 ,04 гривень.

В апеляційній скарзі Третяк В.Ю. в інтересах ПАТ «УкрСиббанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку до ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги в повному обсязі, а також відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Адвокат Чернушич С.М. в інтересах ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» та ухвалити в цій частині нове рішення. Яким відмовити у задоволенні зазначених позовних вимог, а також задовольнити вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджено поштовими повідомленнями про отримання ними судових повісток.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 19 лютого 2020 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних заяв та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки (пункти 1 та 3 частини 1 статті 611 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 лютого 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» (з 17.09.2008р. найменування банку змінено на ПАТ «УкрСиббанк» ) як кредитодавцем і ОСОБА_1 як позичальником, укладено кредитний договір №1287-08 ПОУ Н, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 43 000 доларів США, та зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12,5% річних, не пізніше 25 вересня 2027 року, шляхом щомісячних платежів, відповідно до узгодженого графіку платежів.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника по вищезазначеному кредитному договору між банком і ОСОБА_2 як поручителем, 20 лютого 2006 року було укладено договір поруки №1287, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань за кредитним договором, із солідарною відповідальністю поручителя.

Відповідно до письмових вимог від 19 листопада 2015 року на ім`я ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 13) та ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 15) у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань позичальника по погашенню кредиту та процентів за користування кредиту, станом на 17 листопада 2015 року заборгованість становить 18 225,72 доларів США, з яких кредитна заборгованість 16 609,85 доларів США та 1 615,87 доларів США прострочена заборгованість по процентам.

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 11 лютого 2016 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість у розмірі 18 811,27 доларів США, яка складається із 16 609,85 доларів США кредитна заборгованість, в тому числі прострочена з червня 2015 року 2 276,65 доларів США а також 2 201,42 доларів США заборгованість по процентам. Крім того, за несвоєчасне погашення кредиту Банком нарахована неустойка у вигляді пені в розмірі 15 576,90 гривень, і неустойка у зв`язку із несвоєчасним погашенням процентів за користування кредитом в розмірі 18 839,01 гривень (т. 1 а. с. 18).

В добровільному порядку позичальник та поручитель не виконують взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, що й стало причиною для звернення до суду з даним позовом.

Переглядаючи справу, судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог заявлених щодо поручителя ОСОБА_2 виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частинами першою, другою статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції на час виникнення правовідносин між сторонами) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11 та від 20 березня 2019 року у справі №1411/3467/12.

Отже, умова договору поруки про можливість кредитора звернутися з письмовою вимогою про виконання зобов`язання за кредитним договором не звільняє ПАТ «УкрСиббанк» від обов`язку виконати припис ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо подання позову до поручителя у межах шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Такий позов слід пред`явити протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами кредитного договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем) (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 20.04.2016р. у справі №6-2662цс15).

Відповідно до Додатку №1 до Кредитного договору, погашення кредиту повинно відбуватись щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного місяця протягом строку дії договору. Погашення нарахованих процентів відбувається з 01 по 10 число (включно) кожного місяця.

Згідно Графіку погашення кредиту, що є невід`ємною частиною кредитного договору, суми, зазначені в цьому Графіку вказані у доларах США і повинні вноситися позичальником 10 числа кожного поточного місяця.

Отже, сторони кредитного договору встановили, зокрема строк виконання позичальником зобов`язань з внесення щомісячних платежів, що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Якщо умовами кредитного договору передбачені окремі зобов`язання боржника щодо повернення боргу щомісяця частинами та встановлена самостійна відповідальність боржника за невиконання таких обов`язків, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованості повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то з урахуванням змісту частини четвертої статті 559 цього кодексу зазначені вище правила мають застосовуватися і до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладенийу постановах від 29 червня 2016 року у справі №6-272цс16, від 14 червня 2017 року у справі №644/6558/15-ц).

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Якщо банк пред`явить вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то згідно частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення коштів поза межами цього строку.

Однак, в матеріалах справи відсутні належні, достатні, достовірні та допустимі докази пред`явлення Банком у строк, визначений ч. 4 ст. 559 ЦК України, вимоги до поручителя про дострокове погашення заборгованості.

Так, відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором останній платіж було здійснено 11 березня 2014 року, а вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості до ОСОБА_2 банком пред`явлено 19 листопада 2015 року, тобто з пропуском встановленого строку, тому доводи апеляційної скарги ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості солідарно, як із позичальника, так і з поручителя не підлягають задоволенню.

Що стосується рішення суду про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , то колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, у відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Крім того, у відповідності до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно ч. 1 вказаної норми права обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом ч. 2 вказаної статті сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено заборону нечесної підприємницької практики. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 був вільним у своєму виборі та мав право або укладати або не укладати оспорюваний Кредитний договір на запропонованих йому умовах. При укладенні Кредитного договору сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, зокрема, порядку надання кредитних коштів; розміру процентної ставки за користування кредитними коштами; погоджено графік повернення кредиту та сплати відсотків.

Тобто, підписавши договір, позивач ОСОБА_1 цим самим підтвердив своє волевиявлення на укладення Кредитного договору та згоду з умовами договору. Заперечень щодо умов оспорюваного договору на момент його укладення позивач не заявляв. На виконання умов договору банк надав позивачу кредитні кошти, які були ним отримані.

Протягом тривалого часу позивач здійснював погашення кредиту, сплачував відсотки за користування кредитними коштами, тобто частково виконував умови укладеного Кредитного договору.

Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним ОСОБА_1 частково сплачував кредитні кошти, здійснивши останній платіж 11 березня 2014 року, зустрічний позов ним поданий лише 10 вересня 2018 року, тобто після подання позову ПАТ «УкрСиббанк», який був поданий до суду 23 лютого 2016 року.

Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 до 10 вересня 2018 року визнавав факт укладення ним Кредитного договору і свого обов`язку по погашенню кредитної заборгованості, включаючи сплату відсотків за користування ним, та пред`явив зустрічний позов про недійсність правочину по укладенню Кредитного договору лише після того, як банк пред`явив до нього позов про погашення кредитної заборгованості.

Разом з тим, у відповідності до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини. Проте ОСОБА_1 таким своїм правом не скористався, що також свідчить про його згоду з усіма умовами договору.

З матеріалів справи вбачається, що належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів того, що ОСОБА_1 під час укладення Кредитного договору з позивачем за первісним позовом, був умисно введений ним в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, ОСОБА_1 не надано.

Обставини справи свідчать про те, що позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами Кредитного договору, який вчинений у належній формі та спрямований на настання реальних наслідків, сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, при цьому, умови Кредитного договору щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування ним боржником виконувались значний проміжок часу (більше 10 років).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний Кредитний договір містить всі істотні умови, необхідні для даного виду договорів, а тому й у задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 у цій частині слід відмовити.

Адвокат ОСОБА_1 ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі не спростував розрахунку заборгованості банку, не надав власного детального розрахунку, а усі доводи апеляційної скарги в цій частині виражаються лише у незгоді із розрахунком банку.

Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору, який виник між сторонами, вирішив дану справу згідно до вимог закону, тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданих апеляційних скарг, виходячи з меж їх доводів, апеляційний суд не вбачає.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Крім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 грудня 2019 року надано ОСОБА_1 відстрочку сплати судового збору у розмірі 11 754,06 гривень до ухвалення судового рішення у справі, а тому дана сума підлягає стягненню на підставі ст. 136 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги адвоката Третяка В`ячеслава Юрійовича в інтересах Акціонерного товариства «УкрСиббанк» та адвоката Чернушича Спартака Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 червня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 11 754,06 гривень на розрахунковий рахунок: Отримувач коштів: УК у м. Одесі/Малиновський р-н/22030101. Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38016923. Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП). Код банку отримувача (МФО): 899998. Рахунок отримувача: UA0015007. Код класифікації доходів бюджету: 22030101. Призначення платежу*;101_______(код клієнта за ЄДРОПУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомив про це відповідний орган Міністерства доходів і зборів України і має відповідну відмітку у паспорті); Судовий збір, за позовом ____________(ПІБ чи назва установи організації), Одеський апеляційний суд (назва суду, де розглядається справа).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 19 лютого 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко