ПОСТАНОВА

Іменем України

13 лютого 2020 року м. Кропивницький

справа № 396/1489/19

провадження № 22-ц/4809/154/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Авраменко Т.М., Суровицької Л.В.

секретар Гончар В.В.

учасники справи:

представник АТ КБ «ПриватБанк» - Науменко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 10.10.2019 року, суддя Гарбуз О.А., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернулося у суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 11.03.2015 року, відповідач отримав кредит у розмірі 19845,12 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число місяця, відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, тарифами складають між ним та Банком кредитний договір, що підтверджується його підписом.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань, відповідач станом на 05.08.2019 року має заборгованість за кредитом в розмірі 63240,46 грн., яка складається із 17549,06 грн. заборгованість за кредитом, 10842,43 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 31588,20 грн. заборгованість за пенею та комісією, 3260,77 грн. штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди, яку просив стягнути із відповідача на користь позивача.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 10.10.2019 року позов задоволено частково.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначається, що суд першої інстанції позбавив її законного права на подання відзиву у строк, встановлений судом, а також надання доказів, подання заяви про застосування строків позовної давності. Зазначається, що позов заявлений Банком з порушенням строків позовної давності, оскільки останній платіж нею було здійснено 16.11.2015 року, позов поданий у 2019 році, позивач не надав доказів письмового узгодження між сторонами збільшеного строку позовної давності, а Генеральна угода жодних умов про збільшену позовну давність не містить. Умови та правила надання банківських послуг відповідач не підписував.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 26.12.2019 по справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 09.01.2020 справу призначено до розгляду.

До суду надано відзив на апеляційну скаргу не надано.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції встановив, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 11.03.2015 року, ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» уклали дану угоду з ціллю створення умов для виконання відповідачкою обов`язків по кредитному договору № SAMDN0533 від 07.04.2008 року та приєднання до Умов та правил надання кредитних карт (а.с. 8). Відповідно п.1 Генеральної угоди, сторони узгодили умови реструктуризації заборгованості по вищезазначеним договорам, а саме частково зменшили заборгованість визначивши остаточну суму заборгованості по договору №SAMDN0533 від 07.04.2008 року в розмірі 63240,46 грн., також визначили, що дата кінцевого погашення заборгованості становитиме 31.08.2018 року.

Відповідно п.2 Генеральної угоди сторони узгодили, що банк надає позичальнику ОСОБА_1 терміновий кредит в розмірі 19845,12 грн. на термін 36 місяці, з 11.03.2015 року по 31.08.2018 року, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, (тобто 18% на рік).

Відповідач своїм підписом підтвердила, що згодна з умовами даної Генеральної угоди разом з Умовами та правилами надання продукту кредитних карт.

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в рахунок реструктуризації у розмірі, встановленому договором.

Пунктом 2.1 Генеральної угоди передбачено обов`язок позичальника по погашенню заборгованості з «1» по «25» число кожного місяця у сумі 719.98 грн. для погашення заборгованості по кредиту, процентам, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31.08.2018 року.

Згідно із п. 2.5 Генеральної угоди, позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, відсотки, винагороду відповідно до умов Генеральної угоди та Умов та правил.

Відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує штраф у розмірі 3260,77 грн.

Згідно із п. 2.10 Генеральної угоди, позичальник доручає банку без додаткової згоди, перераховувати кредитні кошти в день надання кредиту в розмірі на будь-який відкритий в банку рахунок.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач в порушення умов кредитного договору, свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав та не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню в межах строку позовної давності. Після 31.08.2018 року, закінчення строку дії договору, нараховані банком відсотки є незаконними та стягненню не підлягають. Сума відсотків станом на 31.08.2018 року, згідно розрахунку становить 8445,04 грн.

Суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме з наданими позивачем до справи Умовами та правилами надання банківських послуг відповідач був ознайомлений і погодився на їх умови, або ж, що дані умови на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили вказані умови, щодо сплати неустойки (пені, штрафів) та комісії, в зазначеному розмірі і порядку нарахування.

Суд першої інстанції зазначив, що розмір нарахованої позивачем пені та порядок її нарахування, а також комісії, взагалі умовами Генеральної угоди не передбачено, а Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, зокрема Генеральної угоди, тому вимоги банку про стягнення пені та комісії в розмірі 31588.20 грн., які не розмежовано в розрахунку, задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу є частково обґрунтованими відповідно позов підлягає частковому задоволенню, зокрема в розмірі 29265 грн. 67 коп., з яких 17549,06 грн. - заборгованість за кредитом; 8445,84 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3260,77 грн. - штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди.

В частині позовних вимог про стягнення пені та комісії в розмірі 31588,20 грн. та процентів за користування кредитом в розмірі 2396,59 грн. відмовлено за необґрунтованістю.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

З урахуванням вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що позов підлягає задоволенню частково.

В той же час, приймаючи до уваги доводи викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 11.03.2015 року, ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» уклали угоду з ціллю створення умов для виконання відповідачкою обов`язків по кредитному договору №SAMDN0533 від 07.04.2008 року та приєднання до Умов та правил надання кредитних карт (а.с. 8).

Відповідно п.1 Генеральної угоди від 11.03.2015 року сторони узгодили умови реструктуризації заборгованості по вищезазначеним договорам, а саме частково зменшили заборгованість визначивши остаточну суму заборгованості по договору №SAMDN0533 від 07.04.2008 року в розмірі 63240,46 грн., також визначили, що дата кінцевого погашення заборгованості становитиме 31.08.2018 року.

Відповідно п.2 Генеральної угоди сторони узгодили, що банк надає позичальнику ОСОБА_1 терміновий кредит в розмірі 19845,12 грн. на термін 36 місяці, з 11.03.2015 року по 31.08.2018 року, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, (тобто 18% на рік).

Відповідач своїм підписом підтвердила, що згодна з умовами даної Генеральної угоди разом з Умовами та правилами надання продукту кредитних карт.

Пунктом 2.1 Генеральної угоди передбачено обов`язок позичальника по погашенню заборгованості з «1» по «25» число кожного місяця у сумі 719.98 грн. для погашення заборгованості по кредиту, процентам, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31.08.2018 року.

Згідно з п. 2.5 Генеральної угоди, позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, відсотки, винагороду відповідно до умов Генеральної угоди та Умов та правил.

Відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує штраф у розмірі 3260,77 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 26.09.2019 року, суддею Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області Гарбуз О.А. постановлено ухвалу про відкриття провадження по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 10.10.2019 року .

Відповідно до зазначеної ухвали відповідачу було роз`яснено та встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву відповідно до частини 3 статті 178 ЦПК України - п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі з доданням доказів , що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи(ч.2 стаття 191 ЦПК).

З матеріалів справи вбачається, що ухвала про відкриття провадження у даній справі та судову повістку відповідач отримала 07.10.2019 року, що підтверджується матеріалами справи (довідкою від 15.10.2019 року).

10.10.2019 року відповідач направила відзив на позовну заяву відповідно до норм ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що на момент реєстрації відзиву, 10.10.2019 року, справа розглянута судом першої інстанції по сутті і постановлено судове рішення .

Встановлені обставини свідчать, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права , зокрема частина 7 статті 178 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки судом першої інстанції було порушено норми процесуального права в частині надання відзиву на позов то вважає за необхідне визнати відзив на позов поданий відповідачем від 10.10.2019 належний процесуальний документ.

У відзиві на позов, позивач просив застосувати строки позовної давності . Свої доводи мотивує тим, що кредит був наданий позивачем 23.07.2008 року у розмірі 12000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Зазначається, що останній платіж по договору відповідачем здійснено 16.11.2015 року. Зазначені обставини підтверджені матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення і вважається простроченою, то позивач мав право звернутись у суд з позовом 19.12.2015, однак у суд з позовом позивач звернувся тільки - 16.09.2019 року після сплину строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, шо ОСОБА_1 подала заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 66).

Статтями 256,257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено : «Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього».

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінігс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) та загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Такий висновок застосування норм права викладено в постанові Верховного суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, в постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справ № 397/1402/15-ц, провадження № 61-378 св 18. 10.10.2019 року о 16.40 год.

Враховуючи зазначені обставини, оцінюючи надані докази за правилами статті 89 ЦПК України в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що з грудня 2015 року позивачу достовірно було відомо про невиконання відповідачем боргових зобов`язань і відповідно позивач мав право захистити порушене право, однак ніяких заходів для захисту порушеного права не здійснив. З позовом позивач звернувся у суд 16.09.2019 р. тобто після сплину 3 річного терміну звернення у суд з позовом, що є підставою для відмови у задоволені позову.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки суд першої інстанції при розгляді справи допустив порушення норм процесуального права, відповідно п.4 статті 376 ЦПК України зазначені обставини є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення , яким у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення до суду з позовом.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 10.10.2019 року, скасувати. Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовити.

Стягнути із Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2881,50 грн.

Текст постанови складено 23.02.2020 року.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: