Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2020 р.

м. Київ

справа № 755/9558/20

провадження № 2/755/4424/20

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Проценко Н.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення, -

УСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» звернулось до суду з позовною заявою, в якій просить виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого постійного жилого приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що 05.02.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 2149/К, відповідно до умов якого права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23.04.2008 року, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , та права вимоги за Договором іпотеки № 83981 від 23.04.2008 року, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 в якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за Кредитним договором, перейшли до нового кредитора ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». Згідно п. 1.4 Кредитного договору цільове призначення кредиту визначено для придбання нерухомості. 19.02.2020 року відповідачам було надіслано Вимогу-повідомлення про усунення порушення зобов`язань та виселення, яка ними отримана 28.02.2020 року, однак у добровільному порядку не виконана. 23.04.2020 року на підставі Договору іпотеки № 83981 від 23.04.2008 року у досудовому порядку за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» було зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 35,5 кв.м., житловою площею 19,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , в якій зареєстровано відповідачів. Вказана однокімнатна квартира була набута відповідачем ОСОБА_1 за рахунок кредитних коштів на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 23.04.2008 року, тому позивач як власник квартири вважає правомірним у рахунок задоволення кредитних вимог здійснити виселення відповідачів із спірної квартири без наданням іншого постійного жилого приміщення, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 липня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , не скористались процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 08 липня 2020 року строк.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судом встановлено, що 23.04.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у сумі 84 731,00 доларів США строком до 25.04.2033 року, з процентною ставкою 12,30% річних. (а.с. 13-19)

Відповідно до п. 1.4 Кредитного договору, цільове призначення (мета) кредиту - кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: придбання нерухомості.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

23.04.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за Договором про надання споживчого кредиту № 0укладено Договір іпотеки № 83981, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 35,5 кв.м., жилою площею19,0 кв.м., предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 23.04.2008 року. (а.с. 20-23)

Згідно умов Розділів 4, 5 Договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку». Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю. Позасудове врегулювання здійснюється, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

05.02.2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» укладено Договір про відступлення прав вимоги № 2149/К, відповідно до умов якого права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23.04.2008 року, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , та права вимоги за Договором іпотеки № 83981від 23.04.2008 року, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 в якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за Кредитним договором, перейшли до нового кредитора ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». (а.с. 24-27, 28-30)

17.02.2020 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» на адресу ОСОБА_1 направлено письмову Вимогу-повідомлення про усунення порушення зобов`язань шляхом погашення кредитної заборгованості на суму 5 566 603,30 грн., попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки та запропоновано добровільно звільнити квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом Іпотечного договору. Письмова Вимога отримана адресатом 28.02.2020 року. (а.с. 31-33, 34-35)

17.04.2020 року на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 35,5 кв.м., жилою площею 19,04 кв.м. зареєстровано за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від.23.04.2020 року. (а.с. 36)

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, слугувало відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачало передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Судом встановлено, що спірна квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, її загальна площа не перевищує 140 кв. м та квартира використовується як місце постійного проживання позичальника, що не спростовано позивачем належними та допустимими доказами по справі, а тому квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У пункті 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) зроблено висновок про те, що:

«Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що квартира площею 37,10 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 23 квітня 2008 року, укладеного в іноземній валюті. Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «КБ «Приватбанк». Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Підстави для відступу від цього висновку відсутні».

З огляду на вищенаведені висновки, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року по справі № 132/761/18 зробив висновок про те, що: заборона звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виключає задоволення вимог кредитора про виселення. (а.с. 58-60)

Як убачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог є усунення перешкод відповідачами у здійснення права власності позивача, шляхом виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35,5 кв.м., без надання іншого житлового приміщення, - з підстав набуття спірної квартири позивачем у власність в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, який відповідачем ОСОБА_1 набуто за кредитні кошти.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Аналізуючи наявні у справі докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про виселення їх з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35,5 кв.м., без надання іншого житлового приміщення, - оскільки перехід права власності на спірну квартиру відбувся з порушенням вимог Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

В розрізі даного спору спірна квартира площею 35,5 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, її загальна площа не перевищує 140 кв. м., та квартира використовується як місце постійного проживання позичальника, що не спростовано позивачем належними та допустимими доказами по справі, а тому квартира підпадає під дію Закону України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнута на підставі дії цього Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТОВ ФК «Приватні інвестиції» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 23 квітня 2008 року, укладеного в іноземній валюті. Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ ФК «Приватні інвестиції», та у суду відсутні правові підстави у виселенні відповідачів із спірної квартири. Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 132/761/18. (а.с. 58-60)

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 526, 610, 611,1054 Цивільного кодексу України, Законом України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 08 вересня 2020 року.

Суддя: В.І. Галаган