Єдиний унікальний номер 241/1037/20
Номер провадження 22-ц/804/2821/20
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

03 вересня 2020 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Попової С.А., Мироненко І.П.,

секретар - Сікора М.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Лозінська Оксана Олександрівна,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - Найдьонова Людмила Миколаївна ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на ухвалу Першотравневого районного суду Донецької області від 26 червня 2020 року, ухвалену у складі судді Демочко Д.О., про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

25.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 103,3 кв.м., житловою 59,6 м.кв., який складається із житлового будинку А-1, сіней а-1, ганку а1, огорожі № 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 239, який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , шляхом заборони вчиняти у будь-який спосіб будь-які дії з вищевказаним майном. Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що в червні 2020 року заявник дізнався, що заочним рішенням Першотравневого районного суду Донецької області шлюб між заявником та ОСОБА_2 розірвано. Під час шлюбу ними була придбана земельна ділянка в АДРЕСА_1 . На зазначеній земельній ділянці у 2014 році збудований житловий будинок, загальною площею 103,3 кв.м., житловою 59,6 м.кв. Після припинення шлюбних відносин ОСОБА_2 відмовилась у добровільному порядку через нотаріуса розподілити спільно нажите майно. Зазначає, що такі дії свідчать про те, що ОСОБА_2 діє недобросовісно та може продати або якоюсь іншою угодою провести відчуження спільного майна.

Ухвалою Першотравневого районного суду Донецької області від 26 червня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт шляхом заборони відчуження на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 103,3 кв.м., житловою 59,6 м.кв., який складається із житлового будинку А-1, сіней а-1, ганку а1, огорожі № 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 239, який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ..

В іншій частині заявлених вимог відмовлено.

Не погодившись з даною ухвалою суду, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду, та постановити нову - про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що заява про забезпечення позову та текст ухвали суду не містять обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову та заявником не надані докази, які свідчать про те, що невжиття таких заходів призведе до утруднення виконання рішення суду в майбутньому.

Зазначає, що суд не обгрунтував рішення, не встановив, який саме спір виник між сторонами, не з`ясував, чому необхідно вживати заходи забезпечення позову, оскільки заява таких доказів не містить. Зі змісту заяви також неможливо встановити, яке відношення має заявник до спірного будинку, право власності на який зареєстровано за відповідачем через два роки після розірвання шлюбу між сторонами.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Найдьонова Л.М. доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Лозінська О.О. до суду не явилися, про причини неявки не повідомили, про відкладення розгляду не просили.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача - адвоката Найдьонову Л.М., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зі справи вбачається, що 25.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, про цьому вказує про намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2 з позовом про поділ майна, а саме, про поділ будинку, який був збудований сторонами під час шлюбу.

Згідно з п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 просив накласти арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що в червні 2020 року він дізнався, що заочним рішенням суду шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу ними була придбана земельна ділянка в смт.Мангуш, на якій в 2014 році збудований житловий будинок. Після припинення шлюбних відносин ОСОБА_2 відмовилась у добровільному порядку через нотаріуса розподілити спільно нажите майно. Тому заявник вважає, що його права порушені ОСОБА_2 , яка має можливість продати або якоюсь іншою угодою провести відчуження спільного майна.

У зв`язку з наведеним 26.06.2020 року позивачем була подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 103,3 кв.м., житловою 59,6 м.кв., який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , шляхом заборони вчиняти у будь-який спосіб будь-які дії з вищевказаним майном.

В обґрунтування таких вимог заявник посилався на заочне рішення суду про розірвання шлюбу, в якому сторони перебували з 2011 року, і на інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна віл 24.06.2020 року, згідно з якою за ОСОБА_2 23.12.2013 року на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності від 25.12.2013 року, зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 ; також 23.11.2018 року на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації за нею зареєстровано право приватної власності на житловий будинок за цією ж адресою.

Посилаючись на статті 150,153 ЦПК України, вищенаведені обставини, врахувавши принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд задовольнив заяву, оскільки вважав, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду про стягнення боргу.

З такими висновками суду не погодитися неможливо.

Частиною 3 статті 151 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як роз`яснено п.4 Постанови №9 від 22.12.2006 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

З оскарженої ухвали вбачається, що суд першої інстанції врахував наявність усіх обставин, передбачених п.4 Постанови №9 від 22.12.2006 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», перевірив факт існування майна, з`ясував відповідність виду забезпечення позову обсягу і змісту позовних вимог, і належно вмотивував підстави для задоволення заяви про забезпечення позову.

Судова палата у цивільних справах ВСУ в Постанові від 25.05.2016 р. (справа №6-605цс16) зазначила, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Метою забезпечення позову, згідно з вказаною Постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення особою дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Доводи апеляційної скарги про відсутність мотивації в ухвалі суду необхідності вжиття заходів забезпечення позову не є переконливими з урахуванням характеру спору.

Як вбачається з доказів, що наявні в матеріалах справи, дата побудови спірного будинку - 2014 рік, і такі обставини не спростовані відповідачем в апеляційній інстанції. Той факт, що ОСОБА_2 зареєструвала право власності на будинок тільки в 2018 році, сам по собі не свідчить безумовно про відсутність підстав для спору щодо будинку, зведеного підчас шлюбу сторін. Тому погодитися із доводами апеляційної скарги про те, що суд не перевірив, чи існує спір між сторонами, і що суд безпідставно і не мотивовано вирішив питання про забезпечення позову, неможливо. Крім того, надані представником відповідача суду пояснення ОСОБА_2 , адресовані начальнику Мангушського ОП Центрального ОП ГУНП в Донецькій області про обставини, що стосуються з часом розірвання шлюбу і негативних відносин з позивачем, не впливають правильність рішення суду щодо застосування заходів забезпечення позову, оскільки не стосуються виниклих майнових правовідносин при вирішенні цього питання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив усі обставини, необхідні для вирішення заяви, відповідності до положень закону ухвалив про забезпечення позову про поділ майна подружжя шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача, що безпосередньо є предметом спору .

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Першотравневого районного суду Донецької області від 26 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 03 вересня 2020 року.

Головуючий: Є.Є. Мальцева

Судді І.П. Мироненко

С.А. Попова