УХВАЛА

Іменем України

03 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 753/23940/18

провадження № 61-11385ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний виконавець Крайчинський Сергій Станіславович, на дії приватного виконавця Жаботинського Івана Володимировича,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний виконавець

Крайчинський С. С., на дії приватного виконавця Жаботинського І. В.

Скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 боржник у виконавчому провадженні № 55229314 з примусового виконання виконавчих листів Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/6449/17 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів.

03 грудня 2018 на адресу боржника надійшли постанова та акт приватного виконавця Жаботинського І. В. від 28 листопада 2018 року про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу.

Постанова приватного виконавця мотивована тим, що у рамках виконавчого провадження №55229314 було передано на реалізацію майно, яке належить боржнику ОСОБА_1 у вигляді 1/2 частини однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Електронні торги не відбулися тричі, а тому 28 листопада 2018 року надійшла заява стягувача про залишення за нею нереалізованого майна.

До 28 листопада 2018 право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за дружиною боржника ОСОБА_2 .

У порушення вимог статті 328, частини четвертої статті 334 ЦК України,

статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець звернув стягнення та виставив на електронні торги майно, яке не зареєстроване за боржником на праві власності.

Указана квартира є спільною сумісною власністю, а тому звернення стягнення на частку цієї квартири можливе лише після виконання вимог статті 73 СК України та статті 371 ЦК України. Виконавцем проігноровано вимоги цих норм та звернено стягнення на частку у спільній сумісній власності без виділу її в натурні.

Крім цього, ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 06 вересня 2018 року у справі №359/6969/18 вжито забезпечувальних заходів шляхом накладення арешту та забороною вчиняти будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна, у томі числі квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка була направлена приватному виконавцю. Не дивлячись на наявність ухвали суду, приватний виконавець допустив 01 жовтня 2018 року проведення торгів та в результаті відчужив 1/2 частини вищезазначеної квартири, що вказує на зловмисність та завідому незаконність дій приватного виконавця, що діяв у змові з ОСОБА_3 .

Вказуючи, що виконавець передав нереалізоване майно стягувачу незаконно просив суд скаргу задовольнити.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року, в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

28 липня 2020 року до Верховного Суду подано касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

На підставі частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Згідно з частиною п`ятою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Відповідно частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

За змістом статті 440 ЦПК Українипитання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 17 квітня

2018 року, за поданням приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жаботинського І. В. визначена частка боржника ОСОБА_1 у розмірі 1/2 частини у спільному сумісному майні подружжя - квартирі,яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 . Накладено арешт на 1/2 частини вказаної квартири.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2018 року скасовано, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що в добровільному порядку рішення суду боржником ОСОБА_1 про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 грошових коштів не виконане, у зв`язку із чим приватним виконавцем, зважаючи на його обов`язок здійснювати усі заходи, необхідні для виконання рішення суду, були вжиті заходи примусового виконання рішення, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні скарги.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зазначені у касаційній скарзі доводи щодо неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва

від 13 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний виконавець Крайчинський Сергій Станіславович, на дії приватного виконавця Жаботинського Івана Володимировича відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська