ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 202/2413/17

провадження № 61-38538 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

головуючого - Антоненко Н. О. (суддя-доповідач),

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу адвоката Далії Сергія Олександровича, який діє в інтересах публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року в складі колегії суддів Посунся Н. Є., Лаченкової О. В., Пономарь З. М.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року позивач звернулася в суд із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л. Л. та просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень від 12 грудня 2016 року № 32862062, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л. Л. стосовно квартири АДРЕСА_1 ;

- скасувати запис у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 08 грудня 2016 року № 17965015, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л. Л., про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- припинити право власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 24 квітня 2008 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали договір про іпотечний кредит № DND0GA00000073.

ПАТ КБ «Приватбанк» використало позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на нього на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя без згоди ОСОБА_1 та без проведення оцінки предмета іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно було прийнято приватним нотаріусом Вдовіною Л. Л. всупереч вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л. Л. про визнання протиправним та скасування рішення, припинення права власності відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що рішення державного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно було прийнято правомірно та не підлягає скасуванню.

Визнання за банком права власності на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя не є примусовим стягненням, визнання права власності на предмет іпотеки можливе лише в позасудовому порядку врегулювання спору на підставі договору, тому на дані правовідносини не поширюється положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення.

Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень квартири АДРЕСА_1 , а також скасовано запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 08 грудня 2016 року № 17965015, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л. Л., про реєстрацію права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Припинено право власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на квартиру АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд виходив із того, що, укладаючи у 2008 році іпотечний договір, позивач не узгоджувала з іпотекодержателем умови звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором-нотаріусом, тому таку згоду позивач не надавала, а надавала згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону «Про іпотеку», тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У червні 2018 року адвокат Сокуренко Є. С., який діє в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк», подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення апеляційного суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2020 року дану справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду як таке, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Зазначає, що банк звернувся до нотаріуса із заявою про реєстрацію права власності на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 24 квітня 2008 року.

Стверджує, що спосіб захисту, обраний ПАТ КБ «ПриватБанк», повністю відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2967цс16, відповідно до якої договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Заперечення/відзив на касаційну скаргу

У серпні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на дану касаційну скаргу від адвоката Трегуб Ю. Є., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , у якому представник позивача просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Зазначає, що у даному випадку при зверненні стягнення на квартиру відбулося відчуження квартири без згоди власника, що є підставою стверджувати, що були порушені вимоги статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Уважає, що посилання відповідача на правову позицію, викладену Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2967цс16, не є доречним, оскільки предметом розгляду вказаної справи є звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому, а не позасудовому порядку.

Стверджує, що відповідач надав у судовому засіданні звіт про оцінку квартири, датований 18 січня 2017 року, тоді як реєстрація права власності на предмет іпотеки за банком відбулася 08 грудня 2016 року, що суперечить частині третій статті 37 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Зазначає, що у матеріалах реєстраційної справи відсутня заставна, видача якої була передбачена іпотечним договором, та яка повинна бути подана банком відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 24 квітня 2008 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ КБ «Приватбанк» договір про іпотечний кредит, за яким вона отримала кредитні кошти в сумі 39 371,5 доларів США зі сплатою 1,08 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24 квітня 2018 року.

Цього ж дня в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 по кредитному договору між сторонами укладений іпотечний договір, за яким в іпотеку банку передано квартиру загальною площею 31,7 м2, житловою площею 16,6 м2, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

За кредитним договором наявна прострочена заборгованість.

У грудні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Л. Л. із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 24 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Банк надав нотаріусу повідомлення на ім`я ОСОБА_1 від 12 вересня 2016 року про намір здійснити реєстрацію права власності на предмет іпотеки, технічний паспорт на квартиру.

08 грудня 2016 року нотаріус прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру та зробила запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 17965015 про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», від 15 січня 2020 року № 460-ІХ, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.

Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України(тут і далі у редакції, чинній на 07 лютого 2020 року), підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, відповідно до якої воно має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частин перших статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, другої статті 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції на час укладення договору іпотеки сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частинами першою, другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Апеляційний суд дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог до банку, оскільки не звернув увагу, що позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на квартиру передбачений у пункті 6 договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) зробила висновок, що «Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження».

Ураховуючи викладене, на дані правовідносини поширюються обмеження, установлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому висновки суду першої інстанції про неможливість застосування передбачених указаним законом обмежень у даному випадку прийнятий із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційний суд не встановив наявність чи відсутність передбачених законом обставин як підстав для його застосування, зокрема, чи використовується квартира як місце постійного проживання ОСОБА_1 або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, що унеможливлює ухвалення нового рішення Верховним Судом.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зроблено висновок, що «зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивачки є саме з ТзОВ «Кей-Колект» з приводу порушення ним права власності позивачки на квартиру внаслідок дій ТзОВ «Кей-Колект» щодо реєстрації за ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо. Отже позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/І6-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)».

У справі, що переглядається, спір виник між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» з приводу права власності на квартиру, а тому приватний нотаріус є неналежним відповідачем, що є підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л. Л.

З огляду на викладене, наявні правові підстави для часткового задоволення касаційної скарги, та скасування постанови апеляційного суду з направленням справи в частині позовних вимог до банку на новий розгляд до апеляційного суду та ухвалення в частині позовних вимог до приватного нотаріуса нового рішення про відмову в задоволенні цієї частини вимог.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу адвоката Далії Сергія Олександровича, який діє в інтересах публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни відмовити.

Із моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року в скасованій частині втрачаєзаконну силу.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Антоненко

Судді І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук