ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1374/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/2807/19 Категорія: 301030300 Прилуцький В. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
судді Гончар Н.І., Сіренко Ю.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) - ОСОБА_1 ,

відповідач - Смілянська міська рада,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24.06.2020 (повний текст складено 01.07.2020, суддя в суді першої інстанції Прилуцький В.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Смілянської міської ради Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_2 , про визнання права власності на майно за набувальною власністю,

в с т а н о в и в :

у липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/14 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , мотивуючи про те, що вона постійно проживає в зазначеному будинку та є власником його 6/14 частин, а третя особа ОСОБА_2 є власником 1/2 частини вказаного будинку. Інших осіб, які б мали право користування та володіння 1/14 частиною будинку немає. Ця частина належить на праві власності ОСОБА_3 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Після її смерті спадщину ніхто не прийняв та в її частині будинку ніхто окрім позивача та її матері не проживав. Спершу її мати, а потім і позивач після смерті ОСОБА_3 почали проживати в її частині будинку, таким чином в їх користуванні також перебувала 1/2 частину будинку. Позивач зазначає, що вона користується та володіє 1/14 частиною житлового будинку, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , з 1988 року, тобто більше 30 років. Тому вважає, що за нею слід визнати право власності за набувальною давністю на вказане нерухоме майно.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24.06.2020 позовні вимоги у справі залишено без задоволення. Суд вказав, що позивач не довела існування підстав для визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач 27.07.2020 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги. Зазначає, що суд не врахував належним чином її доводів, зокрема, про те, що майном вона володіє відкрито, про що всі знають, та утримує його. Договорів щодо спірного майна не має. Орган місцевого самоврядування з позовом про визнання спадщини відумерлою не звертався.

Відзиву на апеляційну скаргу від сторін до суду не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що власниця спірної 1/14 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 іншими співвласниками вказаного нерухомого майна є позивач (6/14 часток) та третя особа (1/2).

Позивач стверджує про те, що з часу смерті власника спірної частини будинку у 1988 році вона відкрито володіє цим майном, що, на її думку, є підставою для визнання за нею права власності за набувальною давністю на зазначений об`єкт нерухомості.

Такими є фактичні обставини у справі. Правовідносини, наявні між сторонами на їх підставі, мають наступне правове регулювання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Таким чином, у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи та які у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинен довести позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Із постанови ВП ВС від 14.05.2019 у справі №910/17247/17, на яку вказує скаржник, слідують наступні висновки .

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

У даному випадку для підтвердження законності об`єкту володіння та добросовісності заволодіння чужим майном позивач вказала на те, що титульний володілець частки у домоволодінні померла 1988 року, ніхто спадщину, до складу якої ввійшло це майно, не прийняв та фактично ним користується позивач.

Вказане виключає добросовісність володіння майном, яка передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніви щодо правомірності його володіння майном.

Проте, в даному випадку слід врахувати, що порядок прийняття спадщини, яка відкрилася до 01.01.2004 (що має місце в цій справі), визначений Розділом VII ЦК УРСР, ст. 555 якого передбачає, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави якщо, зокрема, у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування; якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.

При цьому чинним на той час законом не передбачено вчинення жодних дій для держави, направлених на прийняття нею спадщини. Відповідно держава апріорі є такою, що прийняла спадщину, у разі якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину.

Це також співпадає з позицією, викладеною ВССУ у листі від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування».

Вказане спростовує посилання скаржника на відсутність судового рішення про визнання відповідної спадщини відумерлою.

Отже судом встановлена відсутність підстав для висновку про те, що позивач, зокрема, правомірно заволоділа часткою у домоволодінні, не знала і не могла знати, про те що володіє майном неправомірно, та отримала спірне майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми за законом для отримання права власності на нерухоме майно,що є необхідним для задоволення позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю на майно.

Усі апеляційні доводи скаржника про помилковість таких висновків не свідчать, адже не спростовують виникнення у держави права на спірну частку в домоволодінні як на спадщину, що відкрилася 1988 року та неприйнята ніким із спадкоємців за законом чи заповітом, що унеможливлює законність володіння цим же майном одночасно і у позивача.

Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24.06.2020 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24.06.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Смілянської міської ради Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_2 , про визнання права власності на майно за набувальною власністю - залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 03.09.2020.

Суддя-доповідач

Судді