Провадження № 22-ц/801/392/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 рокуСправа № 127/24719/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М.,
суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б,
розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2019 року, постановлене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Бессараб Н.М.,

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2019 ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

Мотивує свої вимоги тим, що сторони перебували у шлюбі, який 06.02.2008 рішенням суду розірвано. Від шлюбу вони мають повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є студентом І курсу Донецького Національного університету ім. Василя Стуса, за спеціальністю «Історія та Археологія». Строк навчання з 01.09.2019 до 30.06.2023. Син не працює, оскільки навчається на денній формі , що унеможливлює йому влаштуватись на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток.
Позивач зазначає, що ОСОБА_1 сплачував аліменти на сина в розмірі ј частини його доходу до досягнення дитиною повноліття на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.12.2009. Відповідач добровільно матеріальної допомоги не надає, хоча він може надавати й надалі кошти, оскільки офіційно працевлаштований та отримує достатню заробітну плату.

ОСОБА_2 вказує, що самостійно складно матеріально утримувати сина. Пославшись на викладене та майнову спроможність відповідача надавати своїй дитині грошову допомогу, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно починаючи з дня звернення до суду з позовом та до закінчення навчання.

В свою чергу відповідач ОСОБА_1 на позовну заяву подав відзив, в якому вказує, що позовні вимоги визнає частково, оскільки на даний час його середній щомісячний дохід за 2019 рік становить 33 029,29 грн., тому сума, яку просить стягнути позивач в розмірі 8257,48 грн., значно перевищує реальні потреби 18 річного юнака. ОСОБА_2 є працездатною особою та несе таке саме зобов`язання щодо утримання сина, як і відповідач. Тому він не заперечує сплачувати аліменти на сина в твердій грошовій сумі в розмірі 3500,00 грн. щомісячно.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2019 року позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на повнолітнього сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів відповідача, щомісячно починаючи з дня звернення до суду- з 06.09.2019 на весь період навчання та не більше ніж до досягнення сином 23 років. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивовано тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взято до уваги ту обставину, що відповідач не заперечує сплачувати аліменти на сина, який продовжує навчання, однак в розмірі 3500,00 грн. або 1/9 частину від усіх його видів доходів щомісячно, оскільки дохід відповідача є мінливим та нестабільним. При цьому, скаржник зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про його спроможність сплачувати аліменти у заявленому розмірі.
В свою чергу ОСОБА_2 подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.12.2008 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 09.09.2008 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 15).

Син проживає та зареєстрований разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6,47).

ОСОБА_3 є студентом І курсу денної форми навчання за контрактом Донецького Національного університету ім. Василя Стуса, за спеціальністю «Історія та Археологія». Термін навчання з 01.09.2019 року по 30.06.2023 року, що стверджується довідкою №027/6.5.0-39 від 04.09.2019 року та договором №383/77-10/19 про надання освітніх послуг від 01.09.2019 року (а.с. 5, 14).
Задовольняючи позов та визначаючи аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що ОСОБА_1 є здоровою, працездатного віку особою, працевлаштованим, який отримує стабільний дохід, а тому має можливість утримувати сина. А також прийняв до уваги ту обставину дохід позивача у порівнянні з доходом відповідача та його дружини є невеликим. Тому на переконання суду відповідач ОСОБА_1 може надавати матеріальну допомогу саме у такому розмірі.
Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
За статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз`яснено Пленумом Верховного Суду України у п. 20 постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Аналіз статей 199, 200 СК України вказує на те, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Отже, при встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати усі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що повнолітній син відповідача, який навчається у вищому навчальному закладі, перебуває на матеріальному забезпеченні матері, а тому стягнення аліментів з батька на його утримання є необхідним, оскільки обов`язок з утримання дитини покладається на обох батьків.
Однак судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів не в повній мірі враховано всі обставин, положення ст. ст.141,199,182 СК України, згідно яких батьки зобов`язані утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання та мають рівні права та обов`язки щодо дитини, у зв`язку з чим вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача заслуговують на увагу.
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивач заявляючи вимогу про стягнення з відповідача аліментів в розмірі ј частини, не надала суду доказів в підтвердження її щомісячних витрат на утримання повнолітнього сина в період його навчання. При цьому посилається на розрахунок суми на утримання 18- річної дитини (а.с. 49) в якому зазначила перелік витрат на загальну суму 12 040, 00 грн. Однак вказані витрати, на переконання апеляційної інстанції, не пов`язані з навчанням дитини. Зокрема витрати, які пов`язані з відпочинком, лікуванням, з оплатою комунальних послуг, розвагами, зайняттям спортом, з зайняттям в автошколі та придбанням подарунків, не є витратами в розумінні ст.199 СК України.
Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2018 у справі № 622/373/16-ц.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Так, згідно довідки про грошове забезпечення №11/55/924 від 09.10.2019, виданої ІНФОРМАЦІЯ_2 в ОСОБА_1 за період з 01.01.2019 по 30.09.2019 загальна сума доходів становить 203 841,00 грн. (а.с. 31).
З довідки від 01.10.2019 виданої ПФУ Вінницької області (а.с. 30) слідує, що ОСОБА_1 в період з 01.04.2019 по 30.09.2019 отримав пенсію на загальну суму в розмірі 34 237,05 грн. (а.с. 30).
Довідкою про доходи №634 від 29.08.2019 року підтверджується, що відповідач ОСОБА_1 працює у Навчально-методичному центрі цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Вінницької області. За період з лютого по серпень 20019 року відповідач отримав фактично дохід в розмірі 35101,19 грн. (а.с. 12).
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в якій зареєстровані і проживають, крім відповідача, його дружина ОСОБА_4 та неповнолітній син ОСОБА_5 , 2011 року народження (а.с. 29); земельної ділянки площею 34400 кв.м. в с. Соснівка Білогірського району Хмельницької області та автомобіля ВАЗ 21104, 2006 року випуску.
Однак апеляційний суд вважає, що наявність вказаного майна не є доказом забезпеченості на момент розгляду справи та фінансової спроможності відповідача надавати допомогу в розмірі, який визначив суд.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 3 роки з 13.07.2018 року з посадовим окладом в розмірі 6480 грн. (а.с. 10-11,13). Однак суд не взяв до уваги те, що вказаний контракт закінчується в 2021 році.
З довідки ГУ ДПС України у Вінницькій області від 28.10.2019 року слідує, що позивачка ОСОБА_2 з 26.10.2015 перебуває на податковому обліку як фізична особа-підприємець (спрощена система 3 група 5%), її сукупний дохід за період з 01.01.2019 по 30.09.2019 склав 4900 грн. (а.с. 48).
СК України встановлює принцип рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.
Апеляційний суд, крім розміру доходу відповідача враховує ту обставину, що останній має на утриманні неповнолітню дитину, яка мешкає разом з ним та має право на утримання зі сторони батька.
В супереч ст.81 ЦПК України позивач, маючи обов`язок довести ті обставини на які посилається в обґрунтування позову, не надала доказів, які б підтверджували необхідність сплачувати аліменти в розмірі ј частини всіх доходів відповідача, а також не надала доказів щодо розміру фактичних витрат, які пов`язані з навчанням дитини.
Відтак визначений судом першої інстанції розмір аліментів на навчання сина є завищеним.
Враховуючи викладене, вирішуючи питання розміру аліментів, беручи до уваги обов`язок обох батьків утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, працездатність відповідача, а отже можливість надання такого утримання, а також наявність у нього неповнолітньої дитини від іншого шлюбу, яка також потребує витрат на її утримання, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині розміру аліментів слід змінити, зменшивши аліменти з 1/4 до 1/9 частини.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки при вирішенні питання розміру аліментів суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, то рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір аліментів за 6 місяців (п. 3 ч. 1 ст. 176 ЦПК України), становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2019 року в частині визначення розміру аліментів змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/9 частини від усіх видів заробітку(доходу) відповідача щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду з позовом, тобто з 06.09.2019 та на період навчання ОСОБА_3 , але не більше ніж до досягнення ним 23-річного віку.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2020 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало