22-ц/804/178/20

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„13 лютого 2020 року місто Маріуполь Донецької області
Номер провадження 22-ц/804/178/20
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Кочегарової Л.М., Попової С.А.
за участю секретаря: Єфремової О.В.
учасники справи :
відповідач ОСОБА_2
третя особа державний нотаріус Першої маріупольської державної нотаріальної контори Матвєєва Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2019 року головуючого судді Музики О.М. із складанням повного тексту судового рішення 22 жовтня 2019 року по цивільній справі про визнання договору дарування недійсним та відновлення права власності,-
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , мотивуючи вимоги тим,що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , є хронічною хворою на цукровий діабет. З цим захворюванням вона перебуває на диспансерному обліку. У 2015 році стан її здоров`я значно погіршився, у зв`язку з чим вона проходила лікування у реанімаційному відділенні лікарні, під час лікування, внаслідок того, що вона потребувала сторонньої допомоги, догляд за нею та утримання запропонувала відповідач, а також запропонувала оформити з нею договір довічного утримання, за яким позивач передає їй у власність належну їй квартиру АДРЕСА_1 , а відповідач забезпечує утримання та догляд, на що позивач погодилася. 11 вересня 2015 року відповідач завела позивача до нотаріальної контори для укладення договору довічного утримання, у цей час позивач перебувала у хворобливому стані. Позивач пам`ятає, що нотаріус, перед тим, як надати на підпис договір, говорила позивачу про те, що відповідач за умовами договору зобов`язана за ОСОБА_1 доглядати та утримувати її. Ні до підписання договору, ні після його підписання нотаріус не надавала ОСОБА_1 договір для ознайомлення та про зміст договору позивачу стало відомо лише із слів нотаріуса. Проте ОСОБА_2 не здійснює догляд за позивачем та не утримує її. З часу підписання договору та на теперішній час відповідач не здійснювала жодного догляду та утримання позивача, внаслідок чого ОСОБА_1 зробила висновок, що вона не виконує обов`язки, які взяла на себе за договором утримання. Протягом тривалого часу позивач нарікала сусідам про цей факт, які, враховуючи стан позивача, надавали їй допомогу. Розуміючи, що відповідач не має наміру здійснювати догляд за позивачем, позивач вирішила розірвати договір довічного утримання, однак, оскільки копію договору в нотаріальній конторі їй не було видано, вона вимагала копію у відповідача, на що відповідач повідомила, що договір довічного утримання не був укладений, а укладений договір дарування, за яким позивач подарувала відповідачу належну їй квартиру та вказала, що у неї відсутній обов`язок її утримувати. На підтвердження цих обставин ОСОБА_2 02 серпня 2018 року надала ОСОБА_1 копію договору дарування, таким чином саме з цього дня позивач дізналася, що її обманула відповідач, внаслідок чого вона протиправно стала власником квартири. Ту обставину, що позивач поставила підпис у договорі, перебуваючи у крайньо хворобливому стані, вона вважає можливо установити під час проведення почеркознавчої експертизи. Таким чином, відповідач, скориставшись хворобливим станом позивача, шляхом обману, заволоділа належною позивачу квартирою. Посилаючись на викладені обставини, положення ст. ст. 216, 230, 258, 261 ЦК України, позивач просила визнати договір дарування від 11 вересня 2015 року № 9-672 недійсним, відновити її право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Першої маріупольської державної нотаріальної контори Матвєєва Н.В., про визнання договору дарування недійсним та відновлення права власності відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість рішення та порушення норм матеріального права. В обґрунтування доводів скарги ,по-перше зазначає,що вона є хронічно хворою на цукровий діабет, з цим захворюванням перебуває на диспансерному обліку, що має підтвердження у її медичній картці. Саме коли у 2015 році її стан здоров`я різко погіршав та вона проходила лікування в реанімаційному відділенні лікарні, від відповідача надійшла пропозиція здійснювати за нею догляд та утримувати її, а також відповідач запропонувала оформити їх відносини договором довічного утримання, згідно якого вона передасть відповідачу у власність належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язується забезпечити її утриманням та доглядом довічно. З такою пропозицією вона погодилася. По-друге, лише через тиждень після виписки з лікарні, 11 вересня 2015 року, коли вона страждала від постхворобливого стану, оскільки виписка з лікарні , ще не є доказом повного одужання пацієнта, наспіх відповідач відвела її до нотаріальної контори для укладення договору довічного утримання, хоча за самопочуттям вона ще знаходилася в хворобливому, запаморочливому стані. Вона впевнено стверджує, що нотаріус, перш ніж дати їй на підпис договір, говорила про те, що відповідач, за умовами договору, зобов`язана буде доглядати за нею та утримувати її. Позивач стверджує, що ні до підписання договору, ні після його підписання, нотаріус не надавала їй текст договору для ознайомлення, зі змістом договору позивач була ознайомлена лише зі слів нотаріуса, якому довіряла як представнику влади. По-третє, з моменту підписання договору і по теперішній час відповідач не здійснює догляд за нею, не утримує її, з чого позивачем було зроблено висновок, що відповідач не виконує зобов`язання, узяті перед нею за договором довічного утримання. На підтвердження чого від неї надходили неодноразові скарги на відповідача до сусідів, які через її безпорадний стан , здійснювали за нею догляд. Зрозумівши, що відповідач не бажає здійснювати обов`язок догляду, вона вирішила розірвати з відповідачем укладений договір довічного утримання. Оскільки їй екземпляр договору в нотаріальній конторі виданий не був, позивач була позбавлена можливості подати до суду обґрунтовану позовну заяву. Коли вона попросила у відповідача оригінал договору довічного утримання, відповідач зізналася, що договір довічного утримання укладений не був, а натомість було укладено договір дарування, за яким позивач передала їй в дар квартиру, і також заявила, що утримувати позивача і здійснювати за нею догляд вона не зобов`язана, чим приголомшила її , оскільки наміру та згоди на укладення договору дарування та втрату за життя права власності на своє єдине житло без отримання корисних дій на свою користь позивач не мала та відповідачу не надавала. У позовній заяві просила суд про проведення судової почеркознавчої експертизи, однак її так і не було призначено. Позивач припускала можливість доведення експертизою її хворобливого стану, який позбавляв її можливості повною мірою розуміти значення своїх дій та керувати ними, бути уважною на момент укладення договору у нотаріуса.Таким чином, відповідач, скориставшись її хворобливим станом здоров`я, обманним шляхом заволоділа належною їй на праві приватної власності квартирою.

Обман полягає в різниці у суті між запропонованим та реально укладеним договорами. Так як укладення безоплатного договору дарування не відповідало її інтересам, її волі та внутрішньому волевиявленню. 02 серпня 2018 року при наданні оригіналу договору , відповідач відмовилася від виконання будь-яких обов`язків з її догляду та утримання , хоча в своєму відзиві на позовну заяву описувала свої добрі вчинки на користь позивача, хоча договір дарування не зобов`язує обдарованого до здійснення жодного з них. Тобто відповідач опосередковано визнає відплатний характер взаємовідносин з позивачем, хоча прямо заявляє про відсутність у себе такого обов`язку на виконання ст. 717 ЦК України, тобто договору дарування, хоча укладеного із застосуванням обману. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін угоди навмисно ввела іншу сторону в оману відносно обставин, що мають істотне значення, така угода визнається судом недійсною. Відповідно до вимог, закріплених в ч. 1 ст. 230 ЦК України, угода за договором дарування № 9-672 від 11 вересня 2015 року, має бути визнана судом недійсною. Згідно ст. 216 ЦК України недійсна угода не створює юридичних наслідків, окрім тих, які пов`язані з її недійсністю. При недійсності угоди кожна із сторін зобов`язана повернути іншій стороні все, що вона отримала у виконання цієї угоди. Відповідно до вимог, викладених в ст. 216 ЦК України, суд має зобов`язати відповідача, повернути позивачу квартиру АДРЕСА_1 . Згідно ч. 3 ст. 258 ЦК України позовна давність в п`ять років застосовується до вимог про визнання недійсної угоди, здійсненої під впливом обману. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності розпочинається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Про те, що відповідач заволоділа квартирою, по угоді, укладеній під впливом обману, позивачу стало відомо 02 серпня 2018 року, тоді коли відповідач на вимогу позивача надала укладений між ними договір. Отже, термін позовної давності на подання позовної заяви про визнання договору дарування недійсним, передбачений ч. 3 ст. 258 ЦК України, почав обчислюватися з 02 серпня 2018 року.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 мотивований законністю та обгрунтованістю рішення. Так, суд першої інстанції, виходячи із заявлених вимог та характеру спірних правовідносин, вказав, що угода визнається укладеною під впливом обману у випадках умисного введення другої сторони в оману, відносно обставин, які впливають на укладення угоди. На відміну від помилки, ознакою омани є умисел в діях. Застосовуючи для обґрунтування висновків ст.ст.203,215,230,717,744 ЦК України, суд першої інстанції, з урахуванням ст.ст.81,83,89 ЦПК України дослідив та оцінив докази, надані сторонами, а також пояснення ОСОБА_1 та третьої особи - нотаріуса Матвєєвої Н.В. У судовому засіданні 18 червня 2019 року ОСОБА_1 на запитання головуючого судді відповіла, що вона розуміла, що укладає договір дарування, при цьому розраховувала на допомогу у майбутньому. Хоча, вони не домовлялися, в чому саме повинні бути обов`язки та в чому допомога. Таким чином, позивач підтвердила у суді, що вона чітко знала, який договір вона підписує, а саме договір дарування, при цьому не обговорювалися ні питання догляду за ОСОБА_1 , ні питання її утримання. Сама позивач та допитані за її клопотанням свідки ОСОБА_3 та Крива, пояснювали, що позивач не потребувала допомоги, вона сама себе доглядала, прала, прибирала, купляла продукти харчування, говорила, що матеріально допомагають родичі. Були випадки, коли їй приходилось брати у борг по 200 грн. на ліки, але ж через 2-3 дні позивач повертала борг. Вважає, сумнівними та голослівними доводи скаржника про те, що вона скористалася її безпорадним станом. Позивач не знаходилася у такому стані та в такому безвихідному становищі, при якому вона при укладенні оскаржуваної угоди вимушена була б слідувати не власній волі, а її, та підписувати угоду на умовах зазначених саме нею відповідачем. Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 після 10 днів проведеного лікування та виписки з лікарні, знаходилася у хворобливому стані, що позбавляло її у повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, є некоректними. Такий стан позивача не підтверджується, а спростовується медичними документами, показами свідків, поясненнями третьої особи. У судовому засіданні позивач та її адвокат не заявляли будь-яких клопотань про призначення будь-яких експертиз. Представництво інтересів позивача у суді здійснювалось професійним адвокатом, з яким позивач узгоджувала свою позицію. Допитані у суді свідки підтвердили, що у позивача добра пам`ять, вона повністю орієнтується в навколишньому середовищі, позивач є грамотною жінкою, мешкає в Україні з 1959 року, працювала до виходу на пенсію бухгалтером в системі ЖКГ, що сама підтверджувала. Позивач поставила у договорі не тільки свій підпис, але ж й прописом вказала своє прізвище, ім`я по батькові на українській мові, нею також підписано заяву від 11 вересня 2015 року, в якій остання повідомляла нотаріуса, що на квартиру АДРЕСА_1 не мають права діти, в тому числі малолітні та неповнолітні, а також недієздатні та обмежено дієздатні, до того ж позивачем була замовлена оцінка квартири. Договір, який оспорює позивач, був укладений 11 вересня 2015 року, а позов пред`явлено лише у серпні 2018 року, тобто майже три роки позивач визнавала договір, який підписувала у нотаріуса, та користувалася тим, що відповідач сплачувала комунальні послуги за квартиру, однак після візиту до Російської Федерації до родини, раптом вирішила його оспорювати. Твердження скаржника, що у відзиві на позов зазначено, що вони з позивачем багато часу жили душа в душу, їли з однієї тарілки, що вона їй допомагала чим та як могла, тобто начебто признавала оплатність укладеного між ними договору 11 вересня 2015 року, є відвертою маніпуляцією. Допомога позивачу, яка надавалася, в тому числі і до укладання договору, ніяким чином не відноситься до змісту договору, та не свідчить про його оплатний характер, можливо це є мотивом для дій позивача. Відповідач не вселялась в квартиру позивача та не виселяла її з квартири, їх квартири знаходяться в одному тамбурі. У відповідності до п.7 договору дарування передачею речі є символічна передача речі, а прийняття одарованим документів, на підтвердження права власності на квартиру, що є даром, свідчить про те ,що угода відбулася. Жоден з аргументів, наведених в апеляційній скарзі, не є підставою для скасування рішення суду.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги,відповідач ОСОБА_2 просила залишити рішення суду без змін.

У судове засідання апеляційного суду державний нотаріус Першої маріупольської державної нотаріальної контори Матвєєва Н.В.не з*явилася,належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового засідання ,електронною поштою надіслала заяву про можливість розгляду справи без її участі (т.2.а.с.10). Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 березня 1994 року № 18549 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом, ОСОБА_1 після смерті чоловіка ОСОБА_4 успадкувала ? частини вказаної квартири.

27 серпня 2015 року за замовленням ОСОБА_1 суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 складений висновок про результати незалежної оцінки вартості нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , відповідною до якого вартість цієї квартири становить 148 400 грн.

11 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Першої маріупольської державної нотаріальної контори із заявою, в якій повідомила про те, що на квартиру АДРЕСА_1 , відсутні права будь-яких членів сім`ї дітей, у тому числі малолітніх та неповнолітніх, а також недієздатних чи обмежено дієздатних осіб, які б мали право на користування цією нерухомістю.

11 вересня 2015 року державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Матвєєвою Н.В. посвідчений договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 дарувальник передала у дарунок ОСОБА_2 обдарованій, а обдарована прийняла у дар двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 6 договору дарування, сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Договір не укладається під впливом тяжкої для обдарованої обставини, внаслідок дарування квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб.

Пунктом 7 договору дарування сторони передбачили, що під передачею дарунка за цим договором слід вважати символічну передачу речі, що дарується на користь обдарованої. Обдарована свідчить про те, що вона дарунок приймає. Прийняття обдарованою документів, що посвідчують право власності на квартиру, яка дарується на користь обдарованої, свідчить про те, що передача дарунка відбулася.

У пункті 9 цього договором сторонам роз`яснене законодавство щодо визнання правочинів недійсними.

Згідно з п. 11 цього договору, він складений у двох примірниках, з яких один примірник залишається на зберіганні у Першій маріупольській державній нотаріальній конторі, а другий видається обдарованій.

У договорі наявні прописом прізвище, ім`я та по батькові: дарувальника ОСОБА_1 та її підпис; обдарованої ОСОБА_2 та її підпис. Також наявна відмітка, що договір підписаний сторонами у присутності державного нотаріуса, особи сторін встановлені, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 відчужуваної квартири, перевірено. Договір зареєстрований у реєстрі за № 9-672.

Після укладення договору дарування ОСОБА_2 виданий Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до якого власником спірної квартири стала відповідач.

ОСОБА_1 до матеріалів справи долучені медичні довідки, виписки із медичної картки стаціонарного хворого, зі змісту яких вбачається, що вона має захворювання на цукровий діабет 2 типу, у період з 18 серпня 2015 року по 31 серпня 2015 року перебувала на стаціонарному лікуванні в ендокринологічному відділенні.

Стороною відповідача до матеріалів справи долучені роздруківки платіжної картки № НОМЕР_1 АТ КБ «ПриватБанк», з яких вбачається здійснення платежів на адресу комунальних або інших підприємств ЖКП «Житло Центр» за період з 2015 року по 2018 рік, а також квитанції АТ КБ «Приватбанк» про сплату комунальних послуг ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог,суд першої інстанції виходив з того,що позивачем не доведено належними та допустимими доказами,фактів,які б свідчили,що договір дарування спірної квартири,укладений позивачем шляхом введення в оману.

З такими висновками суду повністю погоджується й суд апеляційної інстанції , з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, однією з підстав для визнання правочину недійсним є вчинення його дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Такий правочин може бути визнаний недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Позивач посилається на ст.230 ЦК України як на правову підставу для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу),такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У відповідності до приписів ст. 81 ЦПК України обов`язок доведення умислу у діях відповідача про введення в оману позивача щодо обставин, які мають істотне значення покладений на позивача у справі.

Як вбачається з матеріалів справи обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказувала на те, що відповідач не бажає здійснювати за нею догляд та вона вирішила розірвати з нею договір довічного утримання, отже вона думала, що вчинила договір довічного утримання, посилаючись, як на підставу для визнання вищевказаного договору недійсним і на те, що за нею потрібен сторонній догляд, відповідач обманула її та позивач помилялась щодо обставин, які мають істотне значення. Просила визнати договір дарування недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 230 ЦК України.

В п. п. 9 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення», роз*яснено, що предмет позовних вимог зазначається виходячи з вимог закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та підстав заявленої вимоги. В рішенні слід навести дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як роз`яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Так, договір дарування квартири був укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1 6 ст. 203 ЦК України.

Судом встановлено, що договір дарування квартири був підписаний усіма сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали.

Згідно зі ст. ст. 44, 45 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, свідчать особисті підписи сторін на правочині. Нотаріально посвідчуванні правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі.

Оскільки на момент укладення договору дарування жодних зауважень про неможливість здійснити нотаріальну дію в зв`язку з хворобою або фізичною вадою не надходило, оскільки це відповідало волі позивача, тому в договорі відсутнє відповідне застереження, внаслідок чого суд відхилив посилання позивача на хворобливий стан при укладанні договору.

Матеріали справи не містять таких доказів, які б у відповідності до вимог ст. ст. 77 80 ЦПК України свідчили про обман зі сторони відповідача.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 за власної ініціативи замовила висновок про вартість спірної квартири, який датований 27 серпня 2015 року, тобто за 14 днів до укладення оспорюваного договору. 11 вересня 2015 року власноручно підписала заяву про відсутність прав третіх осіб на цю квартиру та цього ж дня у присутності державного нотаріуса прочитала договір, з його умовами погодилася та його підписала, до серпня 2018 року позивач визнавала факт того, що вона подарувала належну їй квартиру ОСОБА_2 та не заперечувала цього, а лише після того, коли у неї погіршилися стосунки із відповідачем, почала заперечувати факт укладення договору дарування та посилатися на обов`язок відповідача здійснювати догляд за позивачем, за прийнятими судом показами свідків ОСОБА_1 повністю усвідомлювала свої дії, є грамотною, відповідальною у фінансових питаннях, не потребує стороннього догляду та може себе самостійно утримувати, у змісті договору прямо передбачено, що фактом передачі дарунку є символічна передача речі, а також після посвідчення цього правочину та до теперішнього часу ОСОБА_1 продовжує проживати у цій квартирі, має ключі від неї, замки у квартирі не змінювалися, та до березня 2018 року відповідач ОСОБА_2 як власник квартири сплачує за комунальні послуги.

При цьому, позивач у позові не конкретизує щодо яких саме обставин правочин вчинений під впливом обману, тобто саме щодо яких умов договору дарування вона помилилася.

Під час розгляду справи позивач вказувала, що вона не потребує будь-якої допомоги та не бажала отримати будь-яких грошових коштів від ОСОБА_2 на своє утримання, однак бажала допомоги при необхідності.

При цьому, зазначаючи у позові, що ні до підписання договору, ні після його підписання нотаріус не надавала договір позивачу, суперечливо вказує, що про зміст договору їй стало відомо зі слів нотаріуса, що за своєю суттю є взаємовиключними обставинами.

Також, аргументи позивача про укладення договору у крайньому хворобливому стані, коли вона не розуміла значення своїх дій (ст. 225 ЦК України) та введення однією із сторін правочину навмисно другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст. 230 ЦК України), є взаємовиключними, так як предмет доказування кожної із обставин, на яку посилається на підтвердження своїх вимог позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів.

Отже, встановлені у справі обставини не дають підстав для висновку, що дії відповідача свідчать про обман (спонукання до укладення договору дарування, примушування, умовляння, обіцянки та інше), навпаки із досліджених матеріалів справи вбачається волевиявлення позивача саме на укладення оспорюваного правочину.

З огляду на викладене, позивачем у справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, за яких при укладанні договору дарування мав місце обман та при цьому мала місце помилка неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення дарувальника, щодо природи договору, прав та обов`язків сторін, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання.

Отже, суд, з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується із позицією суду першої інстанції. Поясненням,доводам і зібраним доказам , суд першої інстанції дав належну оцінку . Наведені доводи апеляційної скарги містять продубльований зміст позовних вимог та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 20 лютого 2020 року.

Судді: