Справа № 440/2322/18 Головуючий у 1 інстанції: Шендрікова Г.О.
Провадження № 22-ц/811/941/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

секретаря: Матяш С.І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника відповідача Петролюк А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Буського районного суду Львівської області від 07 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 , від його імені діє представник адвокат Бевз С.В. до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ПрАТ СК «Провідна» про стягнення спричиненої винними діями відповідача матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, -

в с т а н о в и в:

В грудні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ПрАТ СК «Провідна» про стягнення спричиненої винними діями відповідача матеріальної та моральної (немайнової) шкоди.

Позов мотивував тим, що він, ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 є власником автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер « НОМЕР_3 ». 05.10.2016 р. приблизно о 12.00 годині на 474+700 м автодороги Київ-Чоп, поблизу с.Ожидів Буського району Львівської області ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , у нетверезому стані керував автомобілем ВАЗ-2104 реєстраційний номер « НОМЕР_4 » та через свій нетверезий стан, проявив неуважність і не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, допустив зіткнення автомобіля під своїм керуванням із автомобілем «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» державний реєстраційний номер « НОМЕР_3 », який у той момент перебував під керуванням позивача ОСОБА_2 , що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів, та травмування сина позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 . Такими своїми винними та протиправними діями відповідач ОСОБА_3 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.ст. 124 та 130, ч.1 КУпАП. У момент зіткнення в автомобілі «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» державний реєстраційний номер « НОМЕР_3 » крім позивача ОСОБА_2 перебував також його неповнолітній син ОСОБА_4 , 2002 р.н., який внаслідок винних дій відповідача ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження та в період з 07.10.2016 р. по 11.10.2016 р. перебував на стаціонарному лікуванні в національній дитячій спеціалізованій лікарні «ОХМАДИТ» із діагнозом: «Закрита травма грудної клітини, забій, гематома м`яких тканин грудної клітини праворуч». Постановою від 20 грудня 2016 року кримінальне провадження №0000514 від 05.10.2016 р. було закрите, а копію постанови про закриття кримінального провадження було скеровано до Буського відділення поліції для прийняття рішення в порядку КУпАП України. Ухвалою від 24.02.2017 р. (провадження №3/440/24/2017, справа 440/23/17) суддя Буського районного суду Львівської області Мельник С.Р. визнав громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч.1 КУпАП та закрив провадження по справі про притягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП у зв`язку із закінченням строку притягнення порушника до адміністративної відповідальності, передбаченого ч.1 ст. 38 КУпАП. Позивачу ОСОБА_2 , як власнику транспортного засобу автомобілю «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» державний реєстраційний номер « НОМЕР_3 » винними та протиправними діями відповідача ОСОБА_5 05.10.2016 р. було спричинено матеріальну шкоду в розмірі 353 562,16 (триста п`ятдесят три тисячі п`ятсот шістдесят дві грн. 16 коп.)гривень 58 копійок) гривень без урахування індексу інфляції та штрафних санкцій у вигляді 3% від простроченої суми, яка складалася зокрема з:

-347 997, 36 (триста сорок сім тисяч дев`ятсот дев`яносто сім грн. 36 коп.) гривень визначена судовим експертом відповідно до заключення №02/01 від 21.02.2017 р. експертно-товарознавчого дослідження розмір спричиненої матеріальної шкоди, володільцю автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» державний реєстраційний номер « НОМЕР_3 », що дорівнює вартості відновлювального ремонту;

-5500,00 (п`ять тисяч п`ятсот грн. 00 коп.) гривень оплата судовому експерту за проведення експертно-товарознавчого дослідження №02/01 від 21.02.2017 р.;

-64,80 (шістдесят чотири грн. 80 коп.) гривень витрати на повідомлення телеграфом відповідача ОСОБА_5 про необхідність прибути для участі в огляді судовим експертом пошкодженого автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» державний реєстраційний номер « НОМЕР_3 ».

Просив суд ухвалити рішення про стягнення з відповідача громадянина України ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_6 суми відшкодування завданої позивачу винними та противоправними діями відповідача матеріальної та немайнової (моральної) шкоди, а саме: грошових коштів в сумі 614 598,04 (шістсот чотирнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто вісім гривень 04 коп.), з яких:

- 469 598,04 (чотириста шістдесят дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто вісім грн. 04 коп.) гривень - матеріальної шкоди з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, та

- 145000,00 (сто сорок п`ять тисяч гривень 00 коп.) грн. - моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я неповнолітнього сина позивача та пошкодженням його майна

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 07 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 , від його імені діє представник адвокат Бевз С.В. до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ПрАТ СК «Провідна» про стягнення спричиненої винними діями відповідача матеріальної та моральної (немайнової) шкоди задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 відшкодування завданої позивачу винними та противоправними діями відповідача матеріальної шкоди в сумі 83577 гривень 87 копійок з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої ушкодженням здоров`я неповнолітнього сина позивача та пошкодженням його майна в сумі 145 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 судові витрати, що були понесені позивачем у зв`язку з підготовкою до розгляду та у зв`язку з розглядом справи на загальну суму 42994 гривні 67 копійок.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликається на те, що розгляд справи здійснювався 17.10.2019 року і в цей же час суд вийшов до нарадчої кімнати, однак як вбачається з тексту рішення, таке постановлено 07.02.2020 року і в ньому немає посилань на те, що суд вийшов в нарадчу кімнату 17.10.2019 року. Звертає увагу на те, що суд стягнув з нього 4935, 48 грн. оплати за залізничні квитки, що пов`язані з переїздом представника, з метою участі в судовому засіданні, однак в квитках вказаний син позивача, а не його адвокат Бевз С.В. Також вважає неправомірним стягнення з нього суми судового збору в розмірі 6402 грн.

Також стверджує, що у суду були відсутні підстави для застосування ст. 625 ЦК України та стягнення з нього 83577, 87 грн. 3% річних, оскільки грошове зобов`язання перед позивачем виникає з моменту набрання рішенням по даній справі законної сили, у якому визначено підстави та розмір грошового зобов`язання.

Крім того, апелянт вважає завищеним розмір моральної шкоди.

Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Представники позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_7 подали відзив на апеляційну скаргу, просять рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_8 на підтримання доводів апеляційної скарги, позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_1 , які заперечили щодо доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 з урахуванням сплачених сум страховою компанією та відповідачем, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з відповідача підлягає до стягнення 83 577 грн 87 коп. матеріальної шкоди на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, та вважав, що позивачем обґрунтовано та доведено, що йому та його неповнолітньому сину завдано моральну шкоду на суму 145 000грн. Окрім цього, суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з відповідача 42994 грн 67 коп. судових витрат, оскільки такі були понесені стороною позивача у зв`язку з підготовкою до розгляду справи та у зв`язку з розглядом даної справи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 05.10.2016 року приблизно о 12.00 годині на 474+700 м автодороги Київ-Чоп, поблизу с.Ожидів Буського району Львівської області ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , у нетверезому стані керував автомобілем ВАЗ-2104 реєстраційний номер « НОМЕР_4 » та через свій нетверезий стан, проявив неуважність і не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух, безпечно керувати ним, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, вчасно не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив зіткнення автомобіля під своїм керуванням із автомобілем «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» державний реєстраційний номер « НОМЕР_3 », який у той момент перебував під керуванням позивача ОСОБА_2 . Зіткнення відбулося у момент зупинення автомобіля під керуванням позивача ОСОБА_2 на вимогу тимчасово встановленого дорожнього знаку «2.2. Проїзд без зупинки заборонено», відповідно до вимог якого забороняється проїзд без зупинки перед розміткою 1.12 (стоп-лінія), а якщо вона відсутня - перед знаком та осіб, що організовували реверсивний рух автотранспорту на 474+700 м автодороги Київ-Чоп, поблизу с.Ожидів Буського району Львівської області у зв`язку із ремонтом дороги, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів, та травмування сина позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 . Такими своїми винними та протиправними діями відповідач ОСОБА_3 порушив вимоги п.п. б) п.2.3, п.п. а) п. 2.9, п.п. 12.1, п.п. 12.3 п. 12, п.п. 13.1, п. 13 ПДР України, затверджених Постановою КМ України №1306 від 10.10.2001 р. із змінами та доповненнями, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.ст. 124 та 130, ч.1 КУпАП. У момент зіткнення в автомобілі «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» державний реєстраційний номер « НОМЕР_3 » крім позивача ОСОБА_2 перебував також його неповнолітній син ОСОБА_4 , 2002 р.н., який внаслідок винних дій відповідача ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження та в період з 07.10.2016 р. по 11.10.2016 р. перебував на стаціонарному лікуванні в національній дитячій спеціалізованій лікарні «ОХМАДИТ» із діагнозом: «Закрита травма грудної клітини, забій, гематома м`яких тканин грудної клітини праворуч». Відомості за даним фактом посадовими особами Буського відділення поліції Кам`янко-Бузькому відділу поліції ГУ НП у Львівській області було внесені до ЄРДР за №0000514 від 05.10.2016 р. У подальшому, постановою від 20 грудня 2016 року кримінальне провадження №0000514 від 05.10.2016 р. було закрите, а копію постанови про закриття кримінального провадження було скеровано до Буського відділення поліції для прийняття рішення в порядку КУпАП України.

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 24.02.2017 року (провадження №3/440/24/2017, справа 440/23/17) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч.1 КУпАП та закрито провадження по справі про притягнення ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП у зв`язку із закінченням строку притягнення порушника до адміністративної відповідальності, передбаченого ч.1 ст. 38 КУпАП.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

До адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП ОСОБА_3 не притягався, оскільки органом національної поліції з невідомих причин матеріали до Буського районного суду Львівської області не були скеровані.

Сторонами у справі факт дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце з обставин встановлених органом національної поліції не заперечувався.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

22 січня 2018 року представником позивача ОСОБА_1 було направлено ОСОБА_3 претензію в порядку досудового врегулювання спору.

31 січня 2018 року представник ОСОБА_3 надіслав відповідь на претензію, в якій зазначив, що оскільки відповідальність особи є застрахована відтак, страхова компанія зобов`язана відшкодувати в межах страхової суми, а інша частина може бути відшкодована винною особою. Крім того, ствердно повідомив, що йому відомо, що страхова компанія відшкодувала позивачу відповідну суму, відтак така претензія містить ознаки шахрайства.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було встановлено, що позивач лише 05 квітня 2019 року отримав від страхової компанії ПрАТ «СК ПРОВІДНА» одним платежем через систему Private Money відшкодування за полісом страхування цивільної відповідальності наземних ТЗ оформлений ПРАТ «СК ПРОВІДНА» №АЕ/5831034 за подією №, що сталася 05.10.2016 р., в сумі 49 500, 00 (сорок дев`ять тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) гривень.

Згідно висновку № 02/01 від 21.02.2017 року, який складений судовим експертом Новоселецьким В.А. на виконання заяви ОСОБА_2 про автотоварознавче дослідження пошкодженого в ДТП колісного транспортного засобу «VOLKSWAGEN TRANSPORTER T5 MULTIVAN» державний реєстраційний номер « НОМЕР_3 » вартість матеріального збитку становить 347997 гривень 36 копійок.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач частково відшкодував матеріальну шкоду заявлену позивачем, а саме 169367,50. Вказана сума була встановлена на підставі висновку № 174/19 від 26.05.2019 року, яку провів на замовлення відповідача судовий експерт ОСОБА_10 (том 3 а.с. 20 60).

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

У частині першій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика палата Верховного Суду 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц дійшла до висновку про те, що положення ст. 625 ЦК України поширюються на усі види грошових зобов`язань в незалежності від природи їх виникнення на підставі договору або делікту.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

З аналізу норм ст. 625 ЦК України випливає, що у вказаній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги, що грошове зобов`язання у відповідача ОСОБА_3 перед позивачем виникає з моменту набрання рішенням законної сили, так як такі протирічать змісту п. 41 постанови від 16.05.2018 №686/21962/15-ц Великої Палати Верховного Суду яким чітко встановлений строк з якого настає обов`язок у особи яка шкоду завдала відшкодувати на користь потерпілої особи спричинену майнову шкоду - з моменту завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди, оскільки, відповідно до вказаного п.41 постанови від 16.05.2018 №686/21962/15-ц - завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті.

Таким чином, частина перша статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат(їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи глибину і тривалість моральних страждань позивача, яка виразилася у стресі, у зв`язку з перенесеним переляком при самій дорожньо- транспортній пригоді за своє життя, життя своєї дружини та сина, змінах життєвого устрою та укладу життя, пов`язаного з вирішенням питань внаслідок ДТП,переживань пов`язаних в наслідок тілесних пошкоджень неповнолітнього сина ОСОБА_4 колегія суддів не вбачає підстав для зменшення суми моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності стягнення з відповідача ОСОБА_3 судових витрат та судового збору колегія суддів також вважає безпідставними з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_2 судом першої інстанції задоволено повністю, суд прийшов до вірного висновку щодо стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат в повному обсязі.

Покликання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на неправомірне стягнення з нього витрат за оплату залізничних квитків ОСОБА_7 , оскільки такий не є адвокатом Степаненко Ю.В. колегія суддів вважає необґрунтованим та таким, що спростовується матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 є представником ОСОБА_2 , що підтверджується копією довіреності від 15.01.2018 року (т.1 а.с. 195), та такий брав участь в судових засіданнях та знайомився з матеріалами цивільної справи №440/2322/18.

Окрім цього, колегія суддів не бере до уваги заперечення ОСОБА_3 щодо стягнення з нього 5600 грн. за виготовлення та нотаріальне посвідчення перекладу з російської на українську мови висновку експерта №02/01, так як такий відсутній в матеріалах справи, оскільки вказаний висновок, зокрема в перекладі на українську мову знаходиться в т. 2 а.с. 40-61 матеріалів цивільної справи №440/2322/18.

Також, колегія суддів не вбачає в рішенні суду першої інстанції порушень норм процесуального законодавства. Так, судом першої інстанції 17.10.2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення, що підтверджується журналом судового засідання від 17.10.2019 року. Повний текст оскаржуваного рішення було виготовлено 07.02.2020 року. Окрім цього, 07.02.2020 року ухвалою Буського районного суду Львівської області було виправлено описку допущену в повному тексті рішення Буського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2019 року у справі №440/2322/18 де зазначено дату постановлення рішення «07 лютого 2020 року» на «17 жовтня 2019 року».

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції а тому до задоволення не підлягають.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 07 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03.09.2020 року.

Головуючий: О.М. Ванівський

Судді: Н.П. Крайник

О.Я. Мельничук