Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2020 р. Кобеляцький районний суд Полтавської області в складі:

судді - Мороз Т.М.,

секретаря судового засідання - Крейс О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Лебединська сільська рада Кобеляцького району Полтавської області про витребування житлового будинку з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Лебединська сільська рада Кобеляцького району Полтавської області про витребування житлового будинку з чужого незаконного володіння.

В позовній заяві вказують, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка доводилася їм матір`ю та дружиною відповідно. Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями в с. Перегонівка Кобеляцького району Полтавської області. Вказаний будинок на підставі договору дарування від 03.11.1992 їй подарував її рідний батько ОСОБА_5 . Вказаний будинок був побудований в 1961 році ОСОБА_5 у шлюбі з ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідно був спільним майном цього подружжя.

З моменту отримання у дар будинку ОСОБА_4 заволоділа ним як власник з усією повнотою правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. За згодою ОСОБА_4 її батько ОСОБА_5 користувався будинком для свого проживання. У травні 1993 року він одружився з ОСОБА_7 (після укладення шлюбу - ОСОБА_8 ), яка так само за згодою ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала у цьому будинку.

Влітку 2008 року ОСОБА_5 попросив у ОСОБА_4 оригінал договору дарування на будинок (начебто для оформлення субсидії чи пільг по сплаті житлово-комунальних послуг) і не повернув його.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер. Після цього ОСОБА_4 як власник будинку дозволила проживати у своєму будинку ОСОБА_9 , оскільки завжди підтримувала з нею добрі відносини і довіряла їй.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 померла, після чого її син ОСОБА_3 вивіз із будинку усі речі та оголосив будинок у продаж, а сам поїхав із села, нікому не повідомивши свого місця перебування.

Із довідки Комунального підприємства «Кобеляцьке бюро технічної інвентаризації» та доданих до неї копій правовстановлюючих документів на будинок позивачі дізналися про те, що вже після дарування будинку у листопаді 1992 році своїй дочці ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у серпні 2008 році на своє ім?я оформив свідоцтво про право власності на цей же будинок. А протягом наступного року, із жовтня 2008 року по листопад 2009 року, цей будинок в нотаріальному порядку був поділений та двічі подарований і цей час належить ОСОБА_3 .

Позивачі просять суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 08.08.2008, видане Кіровською сільською радою Кобеляцького району Полтавської області на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_5 . Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 та повернути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є спадкоємцями ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , якій воно належало на праві власності на підставі договору дарування від 03.11.1992 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , нотаріально посвідченого у виконавчому комітеті Кіровської сільської Ради народних депутатів за реєстраційним номером № 164.

Ухвалою судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 03 березня 2020 року провадження по даній справі відкрито та по справі призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 29 липня 2020 року по даній справі закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , адвокат Галушко С.С. надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивачів, позовні вимоги підтримав, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач, ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи Лебединської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, в судове засідання не з`явився, від сільського голови надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

На підставі ст. 280 ЦПК України судом постановлена ухвала про заочний розгляд справи.

Суд, розглянувши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (а.с. 18), яка доводилася ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно матір`ю та дружиною (а.с. 19-20). Спадкоємцями майна після смерті ОСОБА_4 є її чоловік ОСОБА_2 та син ОСОБА_1 , які прийняли спадщину шляхом вступу та управління майном (а.с. 21). Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями в с. Перегонівка Кобеляцького району Полтавської області, який належав їй на підставі договору дарування від 03.11.1992.

Відповідно до договору дарування від 3.11.1992 р. ОСОБА_5 подарував своїй дочці ОСОБА_4 жилий будинок з господарськими побудовами, що належить йому на підставі особистої власності згідно з записом в погосподарській книзі № 9/353 Кіровської сільської Ради народних депутатів. Будинок розташований в с. Перегонівка Кобеляцького району Полтавської області. Цей договір нотаріально посвідчений у виконавчому комітеті Кіровської сільської Ради народних депутатів Кобеляцького району Полтавської області, зареєстровано в реєстрі за № 164 (а.с. 30).

З довідки Лебединської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 04.02.2020 р., вбачається, що згідно погосподарської книги №7, в с. Перегонівка жилий будинок з погосподарськими побудовами, який був подарований ОСОБА_5 своїй дочці ОСОБА_4 , на підставі договору дарування від 03 листопада 1992 року, нотаріально посвідченого у виконавчому комітеті Кіровської сільської Ради народних депутатів Кобеляцького району Полтавської області та зареєстрованого в реєстрі за №164, дійсно розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 29).

З довідки Лебединської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 27.12.2019 та погосподарської книги, особового рахунку № НОМЕР_2 вбачається, що в погосподарській книзі за 1992 р. проведено запис в 111 відділі «Житловий будинок в особистій власності господарства», про те, що будинок подарований ОСОБА_4 , договір дарування від 3.11.1992 р. (а.с. 22-28).

Відповідно до ст. 243 ЦПК України в редакції 1963 р., що діяв на час виникнення правовідносин, договір дарування вважався укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

До договорів дарування нерухомого майна застосовується правила ст. 227 цього Кодексу.

Ст. 227 ЦПК України в редакції 1963 р. передбачає, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Судом встановлено, що договір дарування, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 нотаріально посвідчений, зареєстрований у виконавчому комітеті Кіровської сільської Ради народних депутатів Кобеляцького району Полтавської області. А відтак ОСОБА_4 була повноправним власником цього будинку.

Постановою від 08.02.2020 р. державний нотаріус відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері ОСОБА_4 в зв`язку з неналежністю житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями не спадкодавцю, а ОСОБА_3 (а.с. 41).

З довідки виконкому Лебединської сільської ради від 27.12.19 вбачається, що ОСОБА_5 одружився з ОСОБА_7 (після шлюбу ОСОБА_8 ) 14.05.1993 р. (а.с. 22).

З свідоцтва про право власності та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 8.08.2008 вбачається, що ОСОБА_5 є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташований в АДРЕСА_1 (а.с. 33, 34).

З договору про поділ майна подружжя від 23.10.2008 р. вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_9 здійснили поділ житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 , згідно якого ОСОБА_5 набув право власності на 1/2 частку, а ОСОБА_9 на 1/2 частку зазначеного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями (а.с. 35-36).

З договору дарування від 20.11.2008 вбачається, що ОСОБА_5 подарував ОСОБА_10 1/2 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 37-38).

З договору дарування від 30.11.2009 вбачається, що ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_3 1/2 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 39).

З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.12.2009 вбачається, що власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (а.с. 40).

На підставі вищевикладеного судом встановлено, що ОСОБА_5 , будучи дієздатною особою, знаючи та усвідомлюючи той факт, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 йому не належить, а належить на праві власності його дочці ОСОБА_4 на підставі підписаного ними обома договору дарування від 03.11.1992 р., незаконно заволодів цим будинком шляхом безпідставного оформлення на своє ім?я свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 08.08.2008 р., виданого Кіровською сільською радою Кобеляцького району Полтавської області, що в подальшому призвело до неодноразового переоформлення права власності на цей будинок.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1, ч.5 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Згідно ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч.3, ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім?ю України від 1969 року (діючий на час побудови житлового будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду (постанова від 14.11.2018 р. у справі №183/1617/16):

142.Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

143.Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

144.У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

145. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

146.Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 серпня 2019 року у справі №127/17971/15-ц, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і фактичним володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто згідно із вимогами зазначених статей та частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України.

Згідно з роз?ясненнями, викладеними в п.26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», визначено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.3, ч.5 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_5 незаконно заволодів будинком шляхом оформлення свідоцтва про право власності на нього оскільки цей будинок з 3.11.1992 належав на праві власності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними в судовому засіданні та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 12, 259, 263 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування житлового будинку з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 08.08.2008, видане Кіровською сільською радою Кобеляцького району Полтавської області на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_5 .

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 житловий будинок житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 та повернути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є спадкоємцями ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , якій воно належало на праві власності на підставі договору дарування від 03.11.1992 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , нотаріально посвідченого у виконавчому комітеті Кіровської сільської Ради народних депутатів за реєстраційним номером № 164.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплачений ними судовий збір в загальній сумі 1681,60 грн по 840 грн 80 коп. кожному.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на правничу допомогу в сумі 4725 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 ОСОБА_2 понесені ним витрати на правничу допомогу в сумі 4725 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом за заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя