Справа № 463/4914/18 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/811/3376/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

представника Державного вищого навчального закладу «Львівський коледж будівництва, архітектури та дизайну» - Хамардюка Й.О

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Львівський коледж будівництва, архітектури та дизайну» про скасування наказів та зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду із позовами, які були об`єднані в одне провадження, про скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани; зобов`язання відповідача внести зміни до розподілу педагогічного навантаження за курсом «математика» на 2018-2019 навчальний рік, надавши йому педагогічне навантаження за цим курсом в обсязі 480 годин; скасування відображеного у протоколі №2 від 04.09.2018 рішення комісії по трудових спорах відповідача про відмову у задоволенні заяви позивача про скасування наказу про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани; скасування наказу відповідача №114-к/тр від 4 вересня 2018 року та поновлення позивача на роботі на посаді методиста; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 вересня 2018 року до поновлення на роботі.

Позовні вимоги мотивував тим, що працював на посаді методиста Державного вищого навчального закладу «Львівський коледж будівництва, архітектури та дизайну». При розподілі педагогічних навантажень за курсом математика керівник коледжу безпідставно надав непропорційну перевагу іншим особам, не надавши на 2018-2019 навчальний рік педагогічного навантаження позивачу. Сукупність дій керівника коледжу щодо позбавлення його педагогічного навантаження та обмеження у доступі до навчальної роботи має дискримінаційний характер та порушує встановлений у статті 2-1 КЗпП України принцип рівності трудових прав громадян. Такими діями проти волі позивача істотно змінено умови праці, що є порушенням приписів статті 32 КЗпП України. Зазначає, що комісія по трудових спорах на підприємстві не функціонує. Також, протягом 2017-2018 навчального року керівник коледжу неодноразово ініціював перевірки роботи позивача. Так, у травні 2018 року йому було оголошено наказ про накладення на нього стягнення у вигляді догани, копію якого надано не було. Вважає, що акт, на підставі якого винесено оспорюваний наказ, містить неправдиві та упереджені судження, частина недоліків виходить за межі компетенції методиста. Також, в порушення приписів частини 1 статті 149 КЗпП України, в позивача не відібрано пояснення. Тому, дисциплінарне стягнення застосовано до позивача за відсутності у його діях складу правопорушення - порушення трудової дисципліни, є виявом дискримінації.

Вимогу про скасування відображеного у протоколі №2 від 04.09.2018 рішення комісії по трудових спорах відповідача про відмову у задоволенні заяви позивача про скасування наказу про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани, мотивує наступним. Таке рішення вважає незаконним, оскільки в порушення приписів частини 1 статті 149 КЗпП України у нього не було відібрано письмових пояснень по суті виявлених порушень, що є самостійною підставою скасування оскаржуваного наказу. Також, частина викладених у акті обставин не відповідає дійсності, частина є упередженими судженнями членів комісії із питань, розв`язання яких перебуває поза межами їх кваліфікації. Частина виявлених комісією недоліків у роботі коледжу не входить до кола питань, відповідальність за вирішення яких покладено на методиста. Тому, дисциплінарне стягнення застосовано за відсутності у діях позивача складу правопорушення - порушення трудової дисципліни, та є виявом дискримінації.

Вважає, що наказ №114-к/тр від 14 вересня 2018 року, яким до нього застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за прогул, винесено всупереч встановленому Законом порядку накладення дисциплінарних стягнень та за відсутності порушень трудової дисципліни. Підставою звільнення стала відсутність позивача на роботі у період до 22 серпня 2018 року включно, яка не може кваліфікуватись прогулом, оскільки, виходячи із встановленого у коледжі графіку відпусток, позивач планував вийти у відпустку починаючи із 09 липня 2018 року. Зазначає, що виходив на роботу 06 липня 2018 року, 09 липня 2018 року та 10 липня 2018 року. Позивач був переконаний, що відпустка розпочалась з 11 липня 2018 року. 20 серпня 2018 року йому не було повідомлено точну дату виходу, така була розрахована самостійно. Таким чином він приступив до роботи з 23 серпня. Об`єктивна сторона правопорушення відсутня через те, що на час оспорюваного прогулу він перебував у відпустці, яка має безперервний характер у силу приписів частини 6 статті 6 Закону України „Про відпустки". Оскільки приписами частини 11 статті 10 Закону України „Про відпустки саме на відповідача покладено обов`язок обчислення конкретного періоду щорічної відпустки, його узгодження та доведення до відома працівника, у його діях відсутня суб`єктивна сторона правопорушення. Порушення відповідачем вказаних приписів не може бути причиною притягнення до дисциплінарної відповідальності. Вважає, що єдиною дійсною причиною звільнення з роботи стала спроба оскарження наказу про оголошення догани та дій керівництва коледжу по позбавленню педагогічного навантаження. Такі дії відповідача є дискримінаційними та такими, що порушують приписи статті 2-1 КЗпП України. Крім цього, звільнення відбулося із порушенням приписів статті 47 та 116 КЗпП України: у день звільнення - 14.09.2018 розрахунку зі позивачем проведено не було, трудову книжку не видано. Застосувавши дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення та відобразивши таке свої рішення у наказі від 14.09.2018, відповідач у цьому ж наказі визначив, що звільнити з роботи його слід з 17.09.2018. Таким чином, оскаржуваному наказу надано переживаючої дії у часі, що є неприйнятним у правовідносинах щодо застосування дисциплінарних стягнень та не передбачено Законом. Вказані порушення є самостійною підставою задоволення позовних вимог.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2019 рокупозов задоволено частково.

Скасовано наказ Державного вищого навчального закладу «Львівський коледж будівництва, архітектури та дизайну» від 13 червня 2018 року №58-к/тр про застосування дисциплінарного стягнення у вигляд догани до ОСОБА_1 та рішення комісії по трудових спорах Державного вищого навчального закладу «Львівський коледж будівництва, архітектури та дизайну» від 4 вересня 2018 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування наказу №58-к/тр від 13 червня 2018 року про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

В решті позову відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з Державного вищого навчального закладу «Львівський коледж будівництва, архітектури та дизайну» на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1409,6 (одна тисяча чотириста дев`ять гривень шістдесят копійок).

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 в частині відмови у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу на те, що суд першої інстанції відмовляючи в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача внести зміни до розподілу педагогічного навантаження за курсом „математика, надавши позивачу педагогічне навантаження за цим курсом, не надав правової оцінки тим обставинам, що на момент звернення із позовом (16.08.2008) наказ №157 від 12.09.2018 ще не було прийнято, дії відповідача щодо позбавлення позивача педагогічного навантаження до КТС оскаржувались.

Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, суд першої інстанції не надав правової оцінки допущеному відповідачем порушенню приписів частини 11 статті 10 Закону України „Про відпустки - невиконанню відповідачем обов`язку письмово повідомити працівника про дату початку відпустки. Встановивши факти дискримінації та численних порушень трудових прав позивача зі сторони відповідача, суд першої інстанції ухилився від оцінки значення цих обставин при з`ясуванні змісту правовідносин щодо звільнення позивача. Просить рішення у частині відмови у задоволені позовних вимог скасувати. Та у цій частині прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу суду не надано.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. Представник Державного вищого навчального закладу «Львівський коледж будівництва, архітектури та дизайну» Хамардюк Й.О. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Судом установлено, що на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 працював на посаді методиста ДВНЗ „Львівський коледж будівництва, архітектури та дизайну, що стверджується копією трудової книжки (а.с.206-215 том 1) та копією наказу (а.с.100 том 1).

За поданням директора ДВНЗ «Львівський коледж будівництва, архітектури та дизайну» (а.с.58-60 том 2), первинною профспілковою організацією ДВНЗ «Львівський коледж будівництва, архітектури та дизайну» 13.09.2018 надано згоду на звільнення методиста ОСОБА_1 , що стверджується витягом з протоколу №27 (а.с.61 том 2).

Наказом директора ДВНЗ „Львівський коледж будівництва, архітектури та дизайну №114-к/тр від 14 вересня 2018 року до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за прогул (а.с.205 том 1).

Як вбачається із копії заяви (а.с.242 том 1), позивач звернувся до директора коледжу про надання чергової відпустки згідно графіку відпусток з 09.07.2018.

Згідно з наказом №40-к/тм від 20 червня 2018 року, ОСОБА_1 надано основну щорічну відпустку за 2017/2018 рік 42 календарні дні з 09.07 по 19.08.2018. Тобто до роботи ОСОБА_1 мав приступити 20.08.2018.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи та визнано самим позивачем, останній до роботи приступив 23.08.2018, а 21 та 22 серпня 2018 року був відсутній на роботі.

Згідно з п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин.

Прогул це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня.

Невихід на роботу у зв`язку з самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, вихід на пенсію без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13.09.2017 у справі № 761/30967/15.

З копії письмового пояснення з приводу відсутності на роботі у ці 21 та 22 серпня 2018 року (а.с.216 том 1) убачається, що позивач зазначає, що згідно графіку відпусток він перебував у відпустці з 09.07.2018 (42 робочі дні). Оскільки частина викладачів не подали йому інформацію, він виходив на роботу 09.07 та 10.07.2018 для подачі звіту, а тому вийшов із відпустки на два дні пізніше.

Як убачається із копії протоколу №2 комісії по трудових спорах ДВНЗ «Львівський коледж будівництва, архітектури, дизайну» (а.с.219 том 1), при розгляді скарги позивача на засіданні КТС він також стверджував про те, що оскільки виходив на роботу 9 і 10 липня 2018 року здавати звіт, тому продовжив собі відпустку на 2 дні і на роботу 21-22 серпня 2018 року не вийшов.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині поновлення на роботі, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач відсутність на роботі 21 та 22 серпня 2018 року не пов`язував з тим, що не знав термін своєї відпустки та коли вона закінчується і він має приступити до виконання трудових обов`язків, а з тим, що він використав два дні відпустки 9 і 10 липня для виробничих потреб, а тому продовжив відпустку на 2 дні, що не було погоджено з відповідачем, що підтверджується наявними у справі та дослідженими судом доказами.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України "Про відпустки" щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період (частина четверта стаття 11 Закону України "Про відпустки").

Положення чинного законодавства не передбачають можливості працівнику самостійно без погодження з роботодавцем продовжувати період відпустки, навіть у разі тимчасової непрацездатності у період відпустки. Питання визначення строків та періодів перенесення чи продовження відпустки у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю працівника в період відпустки вирішується за заявою працівника наказом роботодавця.

Встановивши, що позивач був відсутній на робочому місці 21 та 22.08.2019 без поважних причин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у відповідача законних підстав для звільнення ОСОБА_1 з роботи відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Не впливають на законність рішення суду і доводи апеляційної скарги про те, що звільнення позивача за прогул є наслідкоми звернення позивача за захистом своїх порушених трудових прав (зі скаргою до КТС), оскільки вони будь-якими достовірними, допустимими і достатніми доказами не підтверджуються.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову в частині поновлення на роботі, відсутні підстави для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача внести зміни до розподілу педагогічного навантаження за курсом «математика» на 2018-2019 роки, надавши позивачу педагогічне навантаження за цим курсом в обсязі 480 год.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 19.02.2020

Головуючий

Судді