Номер справи 220/883/18
Номер провадження № 2/220/5/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2020 року смт.Велика Новосілка Донецької області

Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді - Яненко Г.М.,

за участю секретаря - Демішева А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду смт. Велика Новосілка Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю,

BСТАНОВИВ:

24.04.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду до ОСОБА_2 , який являється її цивільним чоловіком, про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження її власністю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі особистої власності їй належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач, проживаючи та будучи зареєстрований у даному будинку, комунальних послуг за проживання не сплачує, веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, ніде не працює, при цьому негативно впливає на спільну малолітню дитину сторін.

З 28.09.2018 року, в зв`язку з перебуванням відповідача у складі Збройних Сил України, ухвалою суду від 28.09.2018 року, провадження у справі було зупинене до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України, а саме до 10.01.2020 р. (поновлення провадження у справі).

В судове засідання сторони не з`явилися, проте на адресу суду надійшли заяви: від позивача про підтримання позовних вимог; від відповідача про заперечення проти позовних вимог (при цьому ОСОБА_2 зазначив, що іншого житла не має).

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім ї.

Статтею 405 ЦК України регулюється право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом, зазначає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).

Відтак в даному випадку встановлено, що позивачка та відповідач є особами проживаючими в цивільному шлюбі від якого мають неповнолітню дитину. Сторони, разом з дитиною проживають у будинку, який одноосібно належить позивачці на підставі договору дарування від 16.12.2010 року (а.с. 13). Відповідне право власності позивачки на будинок зареєстроване в належний спосіб (а.с. 14-15).

У відношенні позивача відповідач вчиняє домашнє насильство, влаштовуючи скандали, про що свідчать копія постанови про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності (а.с. 32).

За загальновідомими принципами у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У випадку визнання судом поважності таких строків не проживання, суд відмовляє у задоволені позову. До поважної причини відносяться, крім іншого призов на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на дійсній військовій службі.

Відтак факту не проживання ОСОБА_2 за місцем його реєстрації у спірному будинку протягом певного часу (без поважних причин) з огляду на його сліжбу в Збройних Силах України, матеріалами справи не доведено, тому вимоги про визнання відповідача що втратив право користування житловим будинком задоволенню не підлягають.

Щодо вимог виселення відповідача зі спірного будинку слід зазначити таке - право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1, ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто для застосування норми статті 116 ЖК УРСР необхідна наявність двох умов: систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням або ж систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

В даному випадку одноразове притягнення до адміністративної відповідальності не носить системний характер, тому підстав для виселення відповідача із зазначеного будинку не достатньо і вимоги позову в даній частині також задоволенню не підлягають.

Суд також приймає до уваги відсутність у відповідача іншого придатного для проживання приміщення.

Відтак враховуючи наведене вище, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог взв`язку з їх недоведеністю.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати, понесені позивачем, відповідно до ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.М. Яненко