22-ц/804/861/20
237/357/19

Єдиний унікальний номер 237/357/19
Номер провадження 22-ц/804/861/20
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

19 лютого 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.,

за участю секретаря Сікори М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 18 жовтня 2019 року у складі судді Приходько В.А. у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

28 січня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в якому просив стягнути з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 25 670,04грн. без утримання податків та обов`язкових зборів.

Позовна заява вмотивована тим, що з 26 лютого 1985 року він працював у відповідача за професією гірничого робітника очисного вибою підземного з повним робочим днем у шахті. 17 квітня 2018 року його було звільнено внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню виконанню даної роботи. Згідно із довідкою боржника №268 від 21.01.2019 року на час звільнення належна до виплати сума заробітної плати склала 21 002,93грн. Зазначена сума була перерахована на його картковий рахунок в АТ «Райффайзен Банк Аваль» 19.06.2018 року. Середньомісячна заробітна плата розрахована відповідно до Постанови КМУ від 08.02.1995 року №100 і складає 11960грн., а середньоденна заробітна плата становить 583,41грн. Загальна кількість робочих днів з дня звільнення 17.04.2018 року і до дня виплати 19.06.2018 року становить 44 робочих дня, а тому сума середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню становить: 583,41х44 днів = 25670,04грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 18 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 25670,04грн. Вирішено витання щодо судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що мала місце невиплата належних працівникові сум у день його звільнення, отже відповідач повинен виплати працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактично розрахунку - з 18.04.2018 р. по 19.06.2018 р. Отже, враховуючи кількість днів затримки розрахунку, позивачу повинна бути сплачена середня заробітна плата в сумі 25670,04 гривень (44 (дні затримки) х583,41 (середньоденна заробітна плата).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з рішенням суду відповідач ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1», подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову. Крім того просив вирішити питання про поворот виконання судового рішення від 18.10.2019 року та стягнути з відповідача на його користь судовий збір в сумі 1261,20грн., сплачений при подачі апеляційної скарги.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначив, що остаточний розрахунок з позивачем по заробітній платі в сумі 21002,93грн. було здійснено підприємством 19.06.2018 року, підтвердженням чого є платіжне доручення №2330 від 19.06.2018 року на загальну суму 587 173,60грн. З вказаним позовом, позивач звернувся до суду 28.01.2019 року, тобто після спливу строку передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позиву.

Ставлення учасників справи до апеляційної скарги

Представник відповідача в суд апеляційної інстанції не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, доводи апеляційної скарги підтримав, просив їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в суд апеляційної заяви не з`явилися, представник позивача надала заяву в якій просила розглянути справу у їх відсутність.

Позивач та його представник правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає, обставини судом першої інстанції встановлено неповно, висновки зроблено без дотримання вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Наказом по підприємству № 68-к від 18.04.2018 р. ОСОБА_1 звільнено за п. 2 ст. 40 КЗпП України з підстав невідповідності виконуваній роботі внаслідок отримання професійного захворювання.

На час звільнення належна до виплати сума заробітної плати складала 21002,93 грн., яка була перерахована ОСОБА_1 на його картковий рахунок в АТ «Райффайзен Банк Аваль» 19.06.2018 р.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КзПП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпПУкраїни, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом розрахунку за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Судом встановлено, що перебіг строку звернення до суду почався з 19 червня 2018 року (день остаточного розрахунку з позивачем по заробітній платі) та сплив через три місяці тобто 19 вересня 2018 року.

До суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, позивач звернувся 28 січня 2019 року, пропустивши при цьому строк визначений статтею 233 КЗпП України.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Проте, питання про поновлення строків звернення до суду позивач не порушував, причини пропуску не зазначав.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновків, що судом першої інстанції було неправильно установлені фактичні обставини справи, на підставі яких зроблені необґрунтовані висновки.

Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням вимог чинного законодавства та повинно бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно положень ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно положень ч.1 ст.141 ЦКП України судовий збір покладається у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивач не сплатив судовий збір при подачі позову, хоча повинен був це зробити, оскільки ст.5 Закону України «Про судовий збір» передбачає пільги щодо сплати судового збору лише позивачам у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. В даному випадку позивач звернувся з вимогою про стягнення середнього заробітку, що як зазначалося не є заробітною платою, а тому з нього на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 за подачу позову.

Крім того з позивача підлягає стягненню на користь відповідача судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1152,60 гривень.

Повний текст постанови виготовлено 24 лютого 2020 року.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» задовольнити частково.

Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 18 жовтня 2019 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 на користь держави судовий збір в сумі 768(сімсот шістдесят вісім)гривень 40 копійок за подачу позову.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 на користь Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1152(одна тисяча сто п`ятдесят дві)гривні 60 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді М.Ю. Лопатіна

В.П. Принцевська