ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2732/20 Справа № 211/4512/19 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач- ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконкому Довгинцівської районної в місті ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2019 року, ухваленого суддею Ніколенко Д.М. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 20 листопада 2019 року-

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2019 року позивач, ОСОБА_1 який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні.

Просив суд припинити право спільної власності відповідача на 1/3 частку у житловому будинку АДРЕСА_1 , присудивши на її користь грошову компенсацію в сумі 50 793,00 грн., що знаходяться на депозитному рахунку суду та визнати за ним право власності на 1/3 частку вказаного будинку, оскільки відповідач не є членом сім`ї, не приймає участі в утриманні своєї частки домоволодіння, спільне володіння і користування майном є неможливим.

В обґрунтування позову зазначив, що він з 22 липня 2002 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 04.07.2012 року шлюб між ними розірвано.

На підставі договору купівлі-продажу будинку з господарчими будівлями і спорудами і земельною ділянкою ВРЕ №007232 від 26 січня 2011 року вони з відповідачем та їх сином є власниками житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , з виділом по 1/3 частки кожному.

З 2013 року відповідач фактично не проживає в будинку та не приймає участі в сплаті нарахованих комунальних послуг, всі платежі він сплачує особисто. На даний час відповідач та позивач не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно та не ведуть спільного господарства, між сторонами залишились лише віддалені родинні зв`язки за наявності спільної дитини та після офіційного розірвання шлюбу в 2012 року між сторонами родинні зв`язки взагалі ніяким чином не підтримувались, оскільки відповідач приймає участь в утриманні дитини на підставі судового рішення про стягнення аліментів, а не в добровільному порядку за згодою сторін.

Він зобов`язується після відкриття провадження по справі перерахувати на депозитний рахунок суду суму в розмірі 50 793,00 грн., що становить вартість 1/3 частини спірного домоволодіння.

За висновком експерта технічна можливість виділу в натурі 1/3 частини житлового будинку, з дотриманням вимог ДБН в галузі будівництва, відсутня. Оскільки спірний будинок неможливо поділити в натурі між співвласниками, а частка відповідача є 1/3 від всього будинку і по даний час, тобто протягом 6 років, в будинку відсутні речі та майно відповідача, вказане свідчить про відсутність у відповідача нагальної потреби у користуванні своєю частиною спірного будинку.

Наступною умовою припинення за рішенням суду права особи на частку у спільному майні є те, що річ є неподільною. Третьою умовою є неможливість спільного володіння та користування майном згідно вищезазначених підстав. Він неодноразово телефонував відповідачу з пропозицією ремонту житлового будинку та надвірних споруд, оскільки в будинку не здійснювались давно ремонтні роботи та він знаходиться в аварійному стані, а також облаштувати прибудинкову територію, однак відповідач відмовляється прийняти особисту участь, мотивуючи свою відмову тим, що вказані проблеми їй не потрібні та її не стосуються. При цьому, щодо питання врегулювання викупу належної їй частини відповідач виставляє досить завищену суму грошових коштів, практично вартість самого будинку. Одна із обставин, передбачених ч.1 ст.365 ЦК України є те, що припинення права власності частиною спірного будинку не завдасть шкоди її інтересам, а тому просив задовольнити заявлені вимоги.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 .

Повернуто ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з депозитного рахунку № НОМЕР_2 ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, , МФО 820172, сплачену 05.11.2019 р. суму 50 793 (п`ятдесят тисяча сімсот дев`яносто три) гривні 00 копійок, яка була внесена останнім в якості грошової компенсації частки майна ОСОБА_2 у справі №211/4512/19.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність та упередженість рішення суду, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог.

При цьому, скаржник вказує, що він не отримував копії ухвали суду про відкриття провадження по справі, що його не було належним чином повідомленно про час та дату розгляду справи, не отримував ухвалу про закриття підготовчого судового провадження, не отримував відзиву відповідача на поданий ним позов, у зв`язку із чим був позбавлений можливості надати відповідь на відзив. Позивач зазначає, що відповідач надіслала на адресу суду заперечення проти позову, однак у рішенні суд послався на відзив на позов, вказує, що рішенні зазначено про неявку в судове засідання третьої особи, хоча представник служби у справах дітей була присутня в судовому засіданні 18 листопада 2029 року, зазначає, що в судовому засіданні 20 листопада 2029 року, суд, не виходячи до нарадчої кімнати відмовив йому у виклику свідків, не мотивуючи причини відмови, що на його думку свідчить про порушення судом першої інстанції норм ст..2 ЦПК України.

Також, скаржник наголошує на тому, що при викладені предмету спору, суд не надав оцінки обставинам справи щодо того, що відповідач своїми навмисними діями створює непереборні перешкоди іншим співвласникам у володінні, користуванні та розпорядженні спірним майном. Позивач вважає, що суд прийняв до уваги тільки інтереси відповідача на підставі її заперечень без будь-яких доказів зі сторони відповідача, що свідчить про упередженість суду.

Окрім того, скаржник вважає, що суд належним чином не обґрунтував ухваленого рішення на підставі яких саме доказів він вирішив спір на користь відповідача, проігнорувавши право позивача на власність.

Відзив на апеляційну скаргу позивача не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що сторони по справі з 22 липня 2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 листопада 2012 року між ними розірвано (а.с. 11 копія рішення суду).

Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10 копія свідоцтва), місце проживання якого рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2016 р. визначено з батьком (а.с. 12-13 копія рішення суду).

В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами і земельною ділянкою від 26 січня 2011 року сторони, які діяли за себе особисто та як законні представники малолітнього сина, придбали житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу про державну реєстрацію прав від 28.01.2011 р., право власності на вказане домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/3 частки за кожним (а.с.9 копія витягу).

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 06 вересня 2017 року, вимоги ОСОБА_1 про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/3 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві спільної часткової власності, визнавши за ним право власності на вказану частку, залишені без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2018 року, рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 06 вересня 2017 року в цій частині залишено без змін.

Судом встановлено, що у відповідача ОСОБА_2 іншого житла, крім 1/3 частини у спільному домоволодінні, немає, і це є єдиною житловою нерухомістю, в якій вона зареєстрована.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволені його позовних вимог, на підставі досліджених доказів, наданих сторонами, виходив з того, що частка відповідача ОСОБА_2 у праві спільної власності на будинок не може бути розцінена як незначна, а доводи позивача про неможливість спільного володіння та користування ним є недоведеними, тоді, як припинення права власності ОСОБА_2 на частину будинку завдасть їй істотної шкоди та порушить принцип рівності прав співвласників, а втручання у право власності ОСОБА_2 , шляхом позбавлення її права на частку у спільному майні, не може бути визнано законним та пропорційним, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів повністю погоджується із висновком суду щодо відсутності підстав для задоволенняпозовних вимог позивачата не може погодитись з доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, які по суті є переоцінкою доказів, оцінених судом,з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване позивачем судове рішення відповідає зазначеним вище нормам закону.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях..

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 Цивільного кодексу України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 321 ЦК України).

Згідно статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити дотримання їх точності. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

За змістом статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, сформульованої у постанові від 02 липня 2014 року в справі №6-68цс14 визначальною обставиною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників є те, чи буде істотною шкода завдана внаслідок такого припинення.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суди повинні враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження №12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі №760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) вказано, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном».

У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Дослідивши, надані відповідачем заперечення на позовну заяву, суд встановив, що у відповідача ОСОБА_2 іншого житла, крім 1/3 частини у спільному домоволодінні, немає, і це є єдиною житловою нерухомістю, в якій вона зареєстрована, що відповідач не дає згоди на отримання грошової компенсації на належну їй 1/3 частку домоволодіння.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність у відповідача іншого житла, а також не надано доказів на підтвердження неможливості спільного використання співвласниками спірного будинку, а припинення права власності ОСОБА_2 на належну їй частину будинку завдасть відповідачу істотної шкоди та порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших, тому втручання у право власності ОСОБА_2 , шляхом позбавлення її права на частку у спільному майні, не може бути визнано законним та пропорційним, колегія суддів вважає правильним і з ним повністю погоджується, оскільки він узгоджується з усталеною практикою, викладеною у Постановах Верховного Суду України в аналогічних справах, зазначених в оскаржуваному судовому рішенні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

З огляду на вищезазначене доводи позивача викладені в апеляційній скарзі щодо упередженості суду, прийняття до уваги тільки доводів відповідача, викладених у запереченні на позов, ігнорування його прав, як позивача та співвласника спірного житла, є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів, а також незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і належним чином обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування немає.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують обґрунтованості рішення суду і підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 20 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: