ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/3583/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: позики, кредиту, банківського вкладу, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Семіряд І.В., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив :

05 липня 2019 позивач АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 28.12.2012 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором та станом на 31.05.2019 має заборгованість у розмірі 210524,86 грн, із них заборгованість за кредитом 3915,28 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом 201736,72 грн, заборгованість за пенею 4872,86 грн. Проте, позивач зазначає, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь- яку частину суми заборгованості за кредитом.

На підставі вищевикладеного, банк просив стягнути з відповідача заборгованість у загальній сумі 124397,77 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 3915,28 грн, заборгованості за процентами у сумі 120482,49 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати по справі в розмірі 1921,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі банк просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм процесуального права та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Зазначив, що суд не перевірив належним чином розрахунок заборгованості за кредитним договором, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору. З наданої позивачем на підтвердження заявлених вимог копії анкети-заяви вбачається інформація щодо позичальника та інша додаткова інформація, необхідна для отримання кредитної картки, відповідач приєднався до запропонованої Банком пропозиції. Відповідач висловив письму згоду на те, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, становить між сторонами договір про надання банківських послуг. Користуючись коштами та здійснюючи погашення заборгованості відповідачка висловила свою згоду з формою договору та його умовами. Відповідач не довела, що вона не була ознайомлена з Умовами та правилами, Тарифами банку, вона зобов`язалася самостійно знайомитися зі всіма змінами на сайті Приватбанку.

Вказав, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про не укладення договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторонам може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них, апелянт також послався на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 по справі № 07.03.2018 у справі № 755/18246/15-ц, від 21.03.2018 по справі № 441/569/17.

У письмових поясненнях до апеляційної скарги банк зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду. Вказано, що судом не було з`ясовано строку дії картки, що надавалась у користування ОСОБА_1 , що зумовило хибний висновок про пропуск позовної давності. Послались на те, що ОСОБА_1 була надана кредитна картка зі строком дії до кінця січня 2017 року, що свідчить про звернення до суду з позовом у липні 2019 року в межах трирічного строку позовної давності (а.с.146-148).

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви позичальника, умови якого мають виконуватись; що відповідач укладення кредитного договору не оспорювала, розрахунок заборгованості не спростувала, не довела відсутність заборгованості та виконання договору належним чином, не заявляла зустрічних позовних вимог; користування кредитними коштами підтверджується розрахунком заборгованості.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

У ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що с удове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що згідно з наданим позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж відповідач здійснила 03.03.2016, а ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 05.07.2019, тобто, з пропуском загального трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові за правилом ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками районного суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.12.2012 ОСОБА_1 заповнила та підписала заяву про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк». З тексту заяви вбачається, що відповідач виявив бажання отримати платіжну кредитну картку «Універсальна», з встановленням платіжного ліміту 2000,00 грн. Своїм підписом відповідач погодилась з тим, що дана заява, разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» становлять між позичальником та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором та станом на 31.05.2019 має заборгованість у розмірі 210524,86 грн, із них заборгованість за кредитом 3915,28 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом 201736,72 грн, заборгованість за пенею 4872,86 грн. Проте, позивач зазначає, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь- яку частину суми заборгованості за кредитом. Банк просив стягнути з відповідача заборгованість у загальній сумі 124397,77 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 3915,28 грн, заборгованості за процентами у сумі 120482,49 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати по справі в розмірі 1921,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи з наданого позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж відповідач здійснила 03.03.2016.

Згідно позовної заяви, позивач звернувся із позовом 05.07.2019.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідачем до суду першої інстанції було зроблено заяву про застосування до позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності (а.с.65-69).

Колегія суддів не вбачає законних підстав для застосування вказаної норми права щодо наслідків спливу позовної давності, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.12.2012 ОСОБА_1 заповнила та підписала заяву про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк». З тексту заяви вбачається, що відповідач виявив бажання отримати платіжну кредитну картку «Універсальна», з встановленням платіжного ліміту 2000,00 грн. Своїм підписом відповідач погодилась з тим, що дана заява, разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» становлять між позичальником та банком договір про надання банківських послуг.

За умовами вказаного вище договору ОСОБА_1 отримала кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 2000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку діє картки.

У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, оскільки не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями відповідно до умов Договору.

Суд першої інстанції взяв до уваги заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Олесів Н.Я. про застосування строку позовної давності та відмовив у задоволенні позову внаслідок спливу цього строку на день звернення банка до суду з цим позовом.

При цьому суд на підставі наданих банком розрахунків заборгованості встановив, що останній платіж в рахунок погашення існуючої заборгованості ОСОБА_1 здійснила 03.03.2016. Банк звернувся до суду з даним позовом лише 05.07.2019, тобто з пропуском встановленого ЦК України строку позовної давності.

Суд також застосував правову позицію щодо застосування позовної даності до кредитних правовідносин, яка була висловлена Верховним Судом у постановах від 28 жовтня 2019 року по справі № 504/3286/15-ц, від 02 жовтня 2019 року по справі № 202/821/16-ц, від 17 жовтня 2019 року по справі № 141/1105/16-ц, а також рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії".

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду та застосуванням згаданих правових позицій, які є нерелевантними з огляду на іншій обставини цієї справи щодо початку спливу позовної давності.

Відповідач в особі професійного представника не оспорив розрахунок позивача та просив застосувати наслідки спливу позовної давності, які застосовуються лише при доведеності позову, тобто фактично визнав позов і тому колегія суддів діючи в межах доводів скарги відповідно до ст. 367 ЦПК України не перевіряє доведеність позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції не встановивши строку дії банківської картки, що була надана відповідачу, безпідставно пов`язав початок перебігу строку позовної давності з останнім платежем, вчиненим ОСОБА_1 03.03.2016.

Всупереч положень ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості суд встановивши факт заборгованості за договором кредиту не з`ясував строк виконання цього зобов`язання.

У справі відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України докази щодо строку повернення отриманою відповідачем суми кредиту.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження 14-131цс19), яка є релевантною до цієї справи стосовно порядку укладення договору кредиту, було висловлено правовий висновок про те, що сама по собі роздруківка із сайту банку не є достовірним та достатнім доказом Умов та Правил надання банківських послуг, на яких між банком та фізичною особою був укладений споживчий кредитний договір у формі договору приєднання, ст. 634 ЦК України, на підставі Анкети-заяви на отримання банківської карти, яка надає можливість особі в межах певного кредитного ліміту користуватися кредитними коштами банку.

При цьому, як і у випадку розглянутої касаційним судом справи, матеріали цієї справи не містять належних і достовірних підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач, що вона саме з ними ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку роздруківка із сайту позивача також належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до змісту ст. 100 ЦПК України роздруківка із сайту позивача в мережі Інтернет є лише паперовою копією, яка не є письмовим доказом. Позивач не дотримався вимог згаданої статті ЦПК України про те, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Відповідач всупереч нормі ч. 4 ст. 100 ЦПК України та процесуальному обов`язку доказування, ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не зазначив про наявність у нього або іншої особи оригіналу згаданого електронного доказу, який може бути досліджений судом з метою автенфікації та верифікації його змісту, часу створення та ознайомлення з ним позичальника під час укладення договору кредиту.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У ч.ч. 1, статті 261 ЦК України зазначено про початок перебігу позовної давності, зокрема: перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У постанові від 19 березня 2014 року, прийняту за наслідками розгляду справи № 614цс14 Верховний Суд України при застосуванні вказаних норм матеріального права дійшов висновку, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено, що відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника дострокової вимоги згідно з частини другої статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Також, колегія зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 19 липня 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним) (а.с. 8).

Оскільки позивач належним чином не довів зазначені у позові умови договору кредиту щодо строку його повернення, а також щодо права нарахування договірних процентів, неустойки та комісії, при не спростуванні відповідачем факту заборгованості за кредитом у сумі 3915,28 грн., слід визнати, що до спірних правовідносин слід застосувати норму ч. 2 ст. 530 ЦК України, згідно якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. З цих підстав не підлягають до застосування згадані правові касаційного суду, висловлені у постанові від 19 березня 2014 року, прийняту за наслідками розгляду справи № 614цс14 та у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Частинами 4, 5, 8 ст. 83 ЦПК України передбачено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього

Вказані норми передбачають, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оскільки позивачем не було доведено, що у нього виникли труднощі із вчасним поданням нових доказів до суду першої інстанції у встановленому законом порядку та строки, виходячи з наведених норм ст.ст. 83, 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції за відсутності у справі ознак виняткового випадку не вбачає передбачених у ч. 3 ст. 367 ЦПК України підстав для прийняття нових доказів, наданих позивачем на обґрунтування доводів скарги: виписку про рух коштів з двох карт ОСОБА_1 за період з 28.12.2012 по 12.05.2020 (а.с. 89-98, 123-132); знімки з екрану від 28.12.2012 з програмного комплексу Банку ЄКБ та інформацію щодо строку дії банківських карток ОСОБА_1 (а.с. 155-156), на підставі чого також відхиляє доводи скарги про те, що банк не пропустив трирічний строк позовної давності.

Таким чином, слід визнати, що відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України строк позовної давності до вимог банку про стягнення з відповідачки доведеної суми боргу у розмірі тіла кредиту - 3915,28 грн. на день звернення банка до суду з цим позовом не сплив, тому його порушене право відповідно до ст. 1050 ЦК України підлягає захисту шляхом стягнення згаданої суми з відповідача на користь позивача. В іншій частині у задоволенні позову слід відмовити, за його недоведеності.

Таким чином доводи скарги знайшли часткове підтвердження, відповідно до п.п. 1, 2, 4, ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржене рішення суду підлягає скасуванню, із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Вимог банку про стягнення процентів за безпідставне користування позиченими коштами судом не розглядалося тому відповідно до ст. 367 ЦПК України це питання суд апеляційної інстанції не розглядає.

Питання про судові витрати вирішується з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість за кредитним договором б/н від 28.12.2012 у розмірі 3915 (три тисячі дев`ятсот п`ятнадцять) гривень 28 копійок, що складається з заборгованості за тілом кредиту.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 150 (сто п`ятдесят) гривень 80 копійки.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 31 серпня 2020.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В.Бурлака.

О.М. Хорошевський.