Справа № 167/1281/19 Головуючий у 1 інстанції: Сіліч І. І.
Провадження № 22-ц/802/252/20 Категорія: 68 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

представника позивача адвоката Кириченка Р. К.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Федоша С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості по аліментах та звільнення від сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Кириченком Русланом Костянтиновичем, на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 02 грудня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості по аліментах та звільнення від сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Позов мотивовано тим, що згідно виконавчого листа від 23.12.2013, виданого Рожищенським районним судом Волинської області з нього в користь відповідача ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від його доходу щомісячно, починаючи з 28.11.2013 і до досягнення дітьми повноліття. Згідно рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 27.03.2014 розмір аліментів на утримання дітей зменшено до 1/6 частини від його доходу, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до досягнення ними повноліття. Позивач ОСОБА_2 зазначає, що вже тривалий час, зокрема з 2005 року важко хворіє, через що потребує постійного амбулаторного лікування та періодично - стаціонарного, йому встановлено ІІ групу інвалідності довічно. За станом здоров`я позивач не може працювати, єдиним його доходом є державна соціальна допомога як особі з інвалідністю в розмірі 1497 гривень, а тому сплата щомісячно аліментів в розмірі 2027 грн є для нього значною. У зв`язку з чим за період з листопада 2013 року по липень 2019 року утворилась заборгованість по аліментах в розмірі 30 632,99 грн. У власності позивача відсутні рухоме чи нерухоме майно. Посилаючись на вищевказані обставини просить звільнити його від сплати заборгованості по аліментах в сумі 30 632,99 грн та від сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 02 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував встановлення позивачу інвалідності ІІ групи з 2005 року, а з 23 березня 2019 року - довічно, що призвело до втрати постійного і прогнозованого доходу, спричинило необхідність постійного лікування позивача, а значить суттєво ускладнило життєві умови і майнове становище, що в розумінні ч. 2 ст. 197 СК України є істотними обставинами, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про звільнення від сплати заборгованості по аліментах. Крім того, позивач вказує, що він не працює, доходів, крім пенсії по інвалідності, не отримує, а після відрахування аліментів він отримує пенсію в сумі 748,50 грн, а тому він не має фінансової можливості сплатити заборгованість по аліментах та сплачувати аліменти.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Федош С. М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що у довідці до акта огляду МСЕК № 187267 зазначено, що ОСОБА_2 протипоказана праця на висоті, біля води, біля вогню, біля рухомих механізмів, однак не вказано, що ОСОБА_2 протипоказано працювати взагалі, а також не вказано, що він потребує стороннього догляду. Особа з інвалідністю ІІ групи внаслідок загального захворювання не вважається повністю непрацездатною особою. Матеріали справи містять докази дого, що ОСОБА_2 за перод з 2017 по 2019 рік неодноразово перетинав державний кордон України. Частина 1 ст. 188 СК України передбачає коли батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, однак у даній справі мова про доходи дітей не йде через їх вік.

Позивач ОСОБА_2 в суд апеляційної інстанції не з`явився, представник позивача адвокат Кириченко Р. К. в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав з підстав, що в ній наведені.

Відповідач ОСОБА_1 та представник відповідача адвокат Федош С. М. апеляційну скаргу не визнали та просили залишити її без задоволення.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 10.12.2013 з ОСОБА_2 в користь відповідача ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утримання дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на народження, та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від його доходу, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.11.2013 до досягнення дітьми повноліття.

Згідно рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 27.03.2014 розмір аліментів на утримання дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на народження, та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зменшено до 1/6 частини від доходу ОСОБА_2 щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 06.04.2014 до досягнення ними повноліття.

Виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні у Рожищенському районному відділі ДВС ГТУЮ у Волинській області.

З матеріалів справи вбачається, що позиває є інвалідом ІІ групи, яка з 26.03.2019 встановлена йому довічно (а.с.12-13) та отримує державну соціальну допомогу по інвалідності в розмірі 1497 грн (а.с.8).

З наданої Управлінням соціального захисту населення Рожищенської РДА Волинської області довідки № 900 від 23.07.2019 про здійснені відрахування та виплати відносно ОСОБА_2 вбачається, що з соціальної допомоги позивача щомісячно відраховуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 50% відсотків від його допомоги. При цьому, як вбачається розмір допомоги отримуваний ОСОБА_2 не достатній для виконання у повному обсязі аліментних зобов`язань, які визначені рішеннями судів, а відтак щомісячно суми, які є недостатніми для стягнення зараховуються у заборгованість (а.с.8), яка станом на 01.08.2019 становить 30632,99 грн(а.с.7).

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №187267 позивачу протипоказана робота з психоемоційними навантаженнями, однак від фізичної праці останнього звільнено не було (а.с.12-13).

З інформації наданої Рожищенським районним відділом державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області встановлено, що з 2017 року по 2019 рік позивач постійно перетинає державний кордон України, що також підтвердив представник позивача у відповіді на відзив та в судовому засіданні, вказавши, що ОСОБА_2 їздить на роботу в Республіку Польща, щоб заробити кошти на лікування (а.с. 31).

За ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Аналіз зазначеної правової норми дає підстави для висновку про те, що платника аліментів може бути звільнено за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами у разі, якщо він доведе суду наявність у нього тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. При цьому вказана норма права не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для повного або часткового звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Вочевидь звільнення від сплати заборгованості по аліментам на неповнолітню дитину повинно мати місце лише у виключних випадках.

Тобто, в розумінні цих положень закону підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості.

Суд апеляційної інстанції на підставі встановлених фактичних обставин справи погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не наведено обставин, що мають істотне значення та не надано доказів про його тяжку хворобу, яка не дає можливості йому працювати, які б могли слугувати достатньою підставою для звільнення позивача від заборгованості за аліментами.

Судом першої інстанції підставно не взято до уваги твердження позивача про те, що соціальна допомога є єдиним джерелом його доходу.

Встановлення позивачу з 26.03.2019 ІІ групи інвалідності довічно за загальним захворювання, за якою він залишається працездатним, не є належним доказом захворювання на тяжку хворобу та підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України. Стан здоров`я позивача було враховано при розгляді справи за його позовом про зменшення розміру аліментів.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивач хворіє, при цьому є працездатною особою, однак на даний час не працевлаштований, інших утриманців немає, отримує державну соціальну допомогу, а тому враховуючи право дітей на достатній рівень життя, а також фінансові можливості позивача, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей, а тому у задоволенні позову про звільнення від заборгованості зі сплати аліментів слід відмовити, є правильним.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини.

Відповідно до ст. 188 СК України, батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. Батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що дохід дітей набагато перевищує дохід позивача.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції ООН про права дитини, від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року частинами сьомою, восьмою статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною 1 статті 5 встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Кириченком Русланом Костянтиновичем, залишити без задоволення.

Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 02 грудня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді