Справа № 397/2108/14-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.08.2020 смт. Олександрівка

Олександрівський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючий суддя Івченко П.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Таранухи А.М.,

державного виконавця Максименка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду подання державного виконавця Олександрівського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Максименка С.В. про обмеження виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець Олександрівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Максименко С.В. звернувся до суду з поданням про обмеження виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 .

В обґрунтування подання зазначив, що у нього на примусовому виконанні перебуває відкрите виконавче провадження № 60415384 за виконавчим листом №397/2108/14-ц (2/397/73/16) виданим 18.10.2019 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 11569,00 грн. Вжитими заходами встановлено, що боржник систематично здійснює виїзд за межі України, однак рішення суду не виконує.

Крім того, посилається на те, що рішення до теперішнього часу в повному обсязі не виконано, а боржник ухиляється від виконання його, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів, у зв`язку із чим заявник просить тимчасово обмежити боржника у праві виїзду за кордон України до моменту повного фактичного виконання нею своїх зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням.

У судовому засіданні державний виконавець, пояснив, що боржник добровільно не бажає погасити борг, постійно виїжджає за кордон з метою отримання прибутку, але кошти, які отримує не сплачує по рішенню суду та використовує на власний розсуд. У зв`язку з чим, просить постановити ухвалу про обмеження виїзду боржника за кордон.

Заслухавши пояснення державного виконавця, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документу не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26.04.2016 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано житлову квартиру АДРЕСА_1 , спільним майном подружжя та визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину двокімнатної житлової квартири АДРЕСА_1 .

Усунуто перешкоди в користуванні житлом, шляхом вселення ОСОБА_2 у житлову квартиру АДРЕСА_1 .

У частині позовних вимог про визнання спільним майном подружжя господарських споруд та визнання права власності на Ѕ їх частину за ОСОБА_2 , - відмовлено.

У задоволенні позовних вимог по зустрічному позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 , у порядку поділу майна подружжя, права власності на квартиру АДРЕСА_1 та припинення за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частку вказаної квартири відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати в сумі 11569,00 грн.

20.05.2016 Олександрівським районним судом Кіровоградської області винесено додаткове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1065 грн. 00 коп. недоплаченого при подачі зустрічного позову до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності, судового збору по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 17.08.2016 рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26.04.2016 та додаткове рішення від 20.05.2016 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільним майном подружжя та його поділ, усунення перешкод в користуванні майном відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та припинено право власності ОСОБА_2 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 5103 грн. 41 коп.

Постановою Верховного суду від 25.09.2019 рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 17.08.2016 скасовано, а рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26.04.2016 та додаткове рішення від 20.05.2016 залишено в силі.

На підставі рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26.04.2016, яке набрало законної сили 25.09.2019, видано виконавчий лист від 18.10.2019 (т.2 а.с.192-193).

25.10.2019 старшим державним виконавцем Шевченко Г.Д. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження відносно стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 11569,00 грн (т.2 а.с.191).

Згідно довідки про відсутність зареєстрованого права власності на майно від 27.08.2020 у ОСОБА_3 відсутні зареєстровані транспортні засоби (т.2 а.с.194).

Довідками з Пенсійного фонду України від 04.02.2020 стосовно ОСОБА_3 відсутня інформація в переліку осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами та про осіб-боржників, які отримують пенсії (т.2 а.с.195-196).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12.02.2020 інформація стосовно ОСОБА_3 відсутня (т.2 а.с.200).

Довідкою з Державної фіскальної служби України від 27.08.2020 підтверджується відсутність інформації про ОСОБА_3 , як платника податків на обліку в органах ДФС (т.2 а.с.197).

Згідно акту державного виконавця від 12.02.2020 ОСОБА_3 повідомлялась, проте, що у відділі ДВС перебувають на виконанні рішення судів та повідомлялась про кримінальну відповідальність за ст.382 КК України та про тимчасове обмеження у виїзді за кордон, в даному акті боржник відмовилась від підпису (т.2 а.с.198).

Відповідно до заяви від 17.02.2020 ОСОБА_4 , який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до державного виконавця з вимогою надати для ознайомлення матеріали виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів, з яким він був ознайомлений 05.03.2020 (т.2 а.с. 202, 203).

Відповідно до положень ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

З аналізу вказаної норми вбачається, що підставою для задоволення такого подання державний виконавець має надати належні та допустимі докази для підтвердження того, що боржник ухиляється від виконання судового рішення. Водночас, на підтвердження невиконання боржником судового рішення не надано жодних підтверджень, окрім постанови про відкриття виконавчого провадження, яка не може беззаперечно вказувати на ухилення боржника від виконання судового рішення.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому пакті.

У законодавстві України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» №3857-XII.

Положеннями статті 6 вищевказаного Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках: якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (пункт 2 частини першої); якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань (пункт 5 частини першої).

Відповідно до вимог ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець зобов`язаний звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Звертаючись до суду з поданням державний виконавець зазначив, що ОСОБА_3 свідомо ухиляється від виконання судового рішення, зокрема добровільно не виконує судове рішення про стягнення заборгованості.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду за кордон і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, в разі якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань.

Окрім цього, згідно з п. 2 розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012, подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України має окрім іншого обов`язково містити: інформацію про перетинання боржником державного кордону України, обґрунтування наявності фактів ухилення боржника - фізичної особи від виконання своїх зобов`язань.

Оскільки, відповідно до ст. 441 ЦПК України подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування факту ухилення боржника від виконання судового рішення.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Відкриття виконавчого провадження не може розглядатись як достатня підстава для застосування судом саме такого заходу, як обмеження права особи на виїзд за межі України.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, зокрема: утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Однак, суддя вважає, що належних та достовірних доказів ухилення ОСОБА_3 від виконання рішення суду державний виконавець не надав.

При цьому не можливо взяти до уваги акт державного виконавця від 12.02.2020 про те, що боржника повідомлено про перебування на виконанні у відділі ДВС рішень судів та попереджено про кримінальну відповідальність за ст. 382 КК України та тимчасове обмеження у виїзді за кордон, оскільки він містить підпис лише державного виконавця, при цьому у ньому відсутні підписи, як самого боржника, так і понятих, які б засвідчили факт відмови ОСОБА_1 від підпису такого акту, що у свою чергу ставить під сумнів повідомлення останньої про наявність виконавчого провадження (т. 2 а.с. 198).

Будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 отримувала постанову про відкриття виконавчого провадження, викликалась до державного виконавця, суду не надано.

Також, не спростовує таких висновків суду і заява про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження представником ОСОБА_1 ОСОБА_4 , оскільки з неї не можна зробити однозначний висновок про те, що сам боржник був повідомлений про наявність на виконанні в органах ДВС рішення суду.

Окрім цього, державним виконавцем не дотримано вимоги п. 2 розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012, оскільки суду не надано доказів на підтвердження інформації про перетинання боржником державного кордону України.

Відповідно до ст. 16 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Це право не може бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Відповідно до ст. 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом 11, які у відповідності до ст. 9 Конституції України, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод від 04 листопада 1950 року» від 17 липня 1997 року, є частиною національного законодавства України, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Отже, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належало з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Суд враховує, що державним виконавцем, на час звернення до суду з даним поданням, не реалізовані всі заходи передбачені законом для виконання рішення суду, тому, з матеріалів, долучених до подання не вбачається підстав для обмеження у праві виїзду ОСОБА_3 , за межі України, оскільки подання обґрунтовується лише перебуванням останньої у статусі боржника, при цьому також не містить доказів на підтвердження перетинання боржником державного кордону України.

Таким чином, судом не встановлено фактів, що ставлять під загрозу питання примусового виконання судового рішення та потребують тимчасового обмеження права виїзду боржника за межі України.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 441 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні подання державного виконавця Олександрівського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Максименка С.В. про обмеження виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст ухвали виготовлено 01.09.2020.

Суддя:/підпис/ П.О. Івченко

Згідно з оригіналом.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Ухвала станом на «___»_____________20___ року набрала законної сили.

Оригінал судового рішення знаходиться у матеріалах справи №397/2108/14-ц.

Суддя олександрівського районного суду

Кіровоградської області ________________П.О.Івченко

Копію засвідчено «___»_____________20___ року.