Справа № 310/4642/20
2-о/310/156/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2020 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Борисенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , як законний представник малолітнього ОСОБА_2 , звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, в якій зазначила, що вона має малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є дитиною-інвалідом. ОСОБА_3 є її колишній співмешканець. Під час їх спільно проживання неодноразово мали місце випадки фізичного та психологічного насилля з його боку стосовно неї та ОСОБА_2 . У зв`язку з цим просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 яким заборонити йому: перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_5 , створювати перешкоди у користуванні майном; наближатися до місця проживання, навчання і інших місць частого відвідування дитиною; розшукувати та переслідувати її; вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 ; а також обмежити в спілкуванні з дитиною.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Коробко С.Є. у судове засідання не з`явилися, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Заінтересована особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами суди приходить до наступного.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_3 вчиняв неодноразово щодо неї психологічне та фізичне насильство, з приводу чого вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів. Насилля відбувалось у присутності дитини, що завдало їй значної психологічної шкоди.

Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3,4,14 та 17 частини першої статті 1 цього Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Зазначеним Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та в разі настання певних факторів та ризиків.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини мають батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування.

Статтею 24 ЗУ «Про запобігання та протидії домашньому насильству» визначено спеціальні заходи щодо протидії домашньому насильству, в тому числі і обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до ч.2,3,4 ст.26 ЗУ «Про запобігання та протидії домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

За пунктом 7 частини першої статті 1 ЗУ «Про запобігання та протидії домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

У пункті 9 частини першої статті 1 цього Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

У постанові ВС від 04.12.2019 року зазначено, що суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Крім того, міжнародними правовими актами та в рішеннях Європейського суду з прав людини визначено, що домашнє насильство виступає грубим порушенням прав людини і зазіхає, передусім на її основні права.

Відповідно до правил ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини визнав, що насильство в сім`ї, якому держава вчасно не запобігла чи не зупинила, може призвести до порушення таких статей Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: 1) обов`язок дотримуватись прав людини (ст.1); 2) право на життя (ст.2); 3) заборона тортур або нелюдських чи таких, що принижують гідність, поводження чи покарання (ст.3); 4) право на повагу до особистого та сімейного життя (ст.8); 5) право на ефективні засоби правового захисту (ст.13); 6) заборона дискримінації (ст.14).

Так, порушення з боку держави прав людини у випадках, пов`язаних з насильством у сім`ї зафіксовано в судових рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема: - «А. проти Сполученого Королівства» (1998); «Е.С. та інші проти Словаччини» (№8227/04 від 15.09.2009); «Контрова проти Словаччини» (№7510/0431.5.2007); «Беваква та С. проти Болгарії» (№71127/01)12.6.2008); «Опуз проти Туреччини» (№33401/02 від 09.06.2009); «Дурма проти Турції» про неналежне розслідування жертви домашнього насильства (№3621/07 13.11.2014); «А. проти Хорватії» (№55164/18 від 14.10.2010); «Хайдуова проти Словаччини» (№2660/03 від 13.11.2010); «Бранко ОСОБА_7 та інші проти Хорватії» (№46598/06 від 15.01.2009); «Савіни проти України» (2008рік).

Аналіз зазначених вище рішень Європейського суду з прав людини свідчить, що насильство в сім`ї не є приватною чи сімейною справою, але є питанням, що зачіпає суспільні інтереси, що в свою чергу вимагає ефективних дій з боку держави. Суд зазначає, що недостатньо мати закони щодо протидії домашньому насильству, більш важливим є наявність ефективних механізмів їхньої реалізації. Відсутність ефективного захисту з боку держави призводить до настання фактів тяжкого насильства в сім`ї.

Згідно з положеннями Конвенції про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами, мета положення останньої про цивільні позови та засоби правового захисту - запровадження засобів цивільно-правового захисту, що дозволяють судам зупиняти певну поведінку та дають змогу постраждалим просити про ухвалення певних судових дій, таких як судові заборони, тимчасові приписи, заборонні судові накази чи судові накази про заборону домагання (ст.29 Конвенції). Ці судові заборони - важливі захисні заходи, адже вони перешкоджають правопорушникові, наприклад, наближатися до постраждалих у їхніх будинках і навколо них. У разі домашнього насильства ці судові заборони можуть дати жертві довготриваліший захист, якого не забезпечують надзвичайні захисні судові приписи. Вилучення правопорушника, навіть якщо він власник місця проживання, запобігає подальшим травмам у жертви, яка б інакше була змушена залишити дім, часто разом з дітьми, задля власної безпеки.

Як вбачається зі свідоцтва про народження НОМЕР_1 ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьком є ОСОБА_6 , матір`ю - ОСОБА_1 (а.с.4).

Відповідно до посвідчення серія НОМЕР_2 та висновку ЛКК № 38.2 від 02.06.2010 року ОСОБА_2 , 2007 року народження є дитиною - інвалідом (а.с. 5).

Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані уповноважений власник ОСОБА_1 , ОСОБА_6 - син, ОСОБА_7 - мати (а.с. 6).

З відповіді служби у справах дітей Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області № 0052/46-Д-66 від 28.02.2020 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку служби у справах дітей з 15.01.2020 року, наказ № 21-д, у зв`язку зі скоєнням насилля щодо дитини в сім`ї (а.с.8).

Під час психологічного дослідження особливості ОСОБА_6 , проведеного практичним психологом ЗОШ № 11 (а.с. 9) зі слів дитини з`ясовано, що вітчим погано ставиться до ОСОБА_4 та його матері; дитина є свідком психологічного насилля з боку вітчима, який часто розказував їй страшні історії, які травмували психіку хлопчика.

За вчинення фізичного насилля стосовно ОСОБА_1 ЮП ВП Бердянського ВП ГУМВД в Запорізькій області ОСОБА_3 видавалися термінові заборонні приписи 21.12.2019 року (а.с. 11) та 02.05.2020 року (а.с. 10).

Відповідно до постанови судді Бердянського міськрайонного суду від 28.12.2018 року по справі № 310/10650/18 ОСОБА_3 визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КупАП за те що, знаходячись у нетверезому стані вчинив сварку по відношенню до співмешканки, висловлювався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою в присутності дитини-інваліда, не давав проходу. Судом встановлено, ОСОБА_3 19.06.2018 року вже притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 12).

11.05.2019 року суддею Бердянського міськрайонного суду Запорізької області по справі № 310/3308/19 ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП за те, що знаходячись у кв. АДРЕСА_1 висловлювався нецензурною лайкою, погрожував ОСОБА_1 (а.с. 13).

28.02.2020 року суддею Бердянського міськрайонного суду Запорізької області по справі № 310/10049/19 ОСОБА_3 визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення за те, що він вчинив психологічне та фізичне насильство відносно ОСОБА_1 27.12.2019 року, 20.12.2019 року (а.с. 14-16).

Таким чином, матеріали справи містять докази визнання ОСОБА_3 винним у вчиненні неодноразового домашнього насильства (фізичного та психологічного) стосовно колишньої співмешканки ОСОБА_1 та психологічного відносно неповнолітнього ОСОБА_6 , що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд вважає безпідставною вимогу про встановлення заборони ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки матеріали справи не містять доказів спільного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Навпаки, у заяві про встановлення заборонного припису місце мешкання неповнолітнього зазначено квартиру АДРЕСА_1 , адресою проживання ОСОБА_3 : АДРЕСА_3 (а.с. 1). Із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб вбачається, що ОСОБА_3 за місцем реєстрації ОСОБА_6 не зареєстрований (а. с. 6).

Також такою, що не знайшла свого підтвердження є вимога про заборону ОСОБА_3 створювати перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю ОСОБА_6 , оскільки заявницею не надано підтвердження фактів скоєння ОСОБА_3 економічного насильства стосовно ОСОБА_6 , у заяві відсутнє посилання на випадки економічного насильства та обґрунтування необхідності застосування з цих підстав обмежувального припису та не надано належних та допустимих доказів належності ОСОБА_6 на праві власності майна.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_6 працевлаштований, з огляду на це заборона наближатися до таких місць неможлива. Також жоден з випадків насильства не відбувався за допомогою листування, телефонних переговорів або контактування через інші засоби зв`язку, у зв`язку з чим встановлення даного обмежувального припису є недоцільним.

При аналізі обмежувальних заходів у вигляді обмеження в спілкуванні чи заборони в спілкуванні, суд вважає що вони є альтернативними.

З оцінки дій ОСОБА_3 , які полягають у систематичному застосуванні фізичного та психологічного насильства до ОСОБА_1 у присутності ОСОБА_6 , що є психологічним насильством відносно дитини, високої вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, суд приходить до висновку, що належним та достатнім способом захисту буде встановлення припису яким заборонити ОСОБА_3 наближатись на відстань менше ніж 50 м. до місця проживання постраждалого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , місць навчання та частого відвідування; заборонити ОСОБА_3 особисто та через третіх осіб розшукувати ОСОБА_6 , якщо він за власним бажанням перебуває у місці невідомому кривднику, переслідувати його та в будь якій спосіб спілкуватися з ним. При цьому суд враховує, що ОСОБА_3 не є родичем ОСОБА_6 , обмеження в спілкуванні не порушує їх законних прав, відповідає інтересам дитини, так як спілкування з ОСОБА_3 викликає у хлопчика страх, переживання за маму й себе, факти домашнього насильства з боку відповідача мали місце неодноразово, заходи впливу у вигляді притягнення до адміністративної відповідальності результатів не надали, до відповідача вже вживалися заходи тимчасового заборонного припису, проте заходи виявилися неефективними, враховуючи звернення до суду. Суд вважає, що для запобігання подальшого розвитку конфлікту, захисту здоров`я та моралі малолітньої дитини необхідно встановити строк дії припису на протязі шести місяців.

Керуючись статтями 4,5,350-1,350-2,350-4 - 350-6,350-8 ЦПК України, ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ), яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) про видачу обмежувального припису задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис, яким заборонити ОСОБА_3 протягом шести місяців:

наближатись на відстань менше ніж 50 метрів до місця проживання постраждалого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 ; місця навчання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та інших місць частого відвідування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

особисто та через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , якщо він за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати його та в будь-який спосіб спілкуватися з ним.

Рішення суду підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя