ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6093/20 Справа № 215/1343/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Тарасенко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 215/1343/14-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Тернівського районного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2014 року, яке ухвалено суддею Тарасенко О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 06.12.2002 року. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утирання якого відповідач не надає матеріальної допомоги, тому позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини його доходів.

Заочним рішенням Тернівського районного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2014 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 28 лютого 2014 року і до повноліття дитини.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 13 лютого 2020 року заява представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 , про перегляд заочного рішення Тернівського районного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2014 року залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з нього на користь позивача аліменти на утримання сина в розмірі 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, посилаючись на те, що він не був повідомлений належним чином про розгляд справи, що позбавило його можливості заперечувати про задоволення заявлених позивачем позовних вимог.

Крім того відповідач зауважує, що судом першої інстанції не з`ясовано, чи має він постійне місце роботи та джерело доходів, та суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що він не надає матеріальної допомоги на утримання сина.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.12.2002 року та від шлюбу мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.3).

Задовольняючі частково позовні вимоги ОСОБА_1 й стягуючи на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, суд першої інстанції керувався ст.ст. 180, 182, 183 СК України та виходив з доведеності факту невиконання відповідачем ОСОБА_2 його батьківського обов`язку з утримання свого неповнолітнього сина.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із частинами 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

За нормою ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, на момент звернення позивача з даним позовом до суду, не міг бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

У зв`язку з наведеними обставинами та враховуючи вище наведені норми Закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання сина.

Не можуть бути підставою для зміни рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був повідомлений належним чином про розгляд справи, що позбавило його можливості заперечувати про задоволення заявлених позивачем позовних вимог, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, повістка на ім`я відповідача про виклик до суду, яка була сформована судом 03.04.2014 року (а.с.12), була направлена 08.04.2014 року на адресу реєстрації відповідача: АДРЕСА_1 , та була вручена відповідачу ОСОБА_2 особисто 19.04.2014 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.13).

Погоджується колегія суддів і із висновками суду першої інстанції про розмір аліментів, який підлягає стягненню на користь позивача. На думку колегії суддів, судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів було в повній мірі враховано всі обставини, що встановлені ст. 182 СК України, зокрема, матеріальне становища платника аліментів, який будучи повідомлений про розгляд справи, не заперечував проти розміру аліментів, заявлених позивачем, матеріальне становище позивача, яка потребує матеріальної допомоги від батька дитини на забезпечення достатнього рівня життя дитини.

Отже, встановивши той факт, що матеріальне становище відповідача може забезпечити належний рівень розвитку дитини, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов вірного висновку про наявність у відповідача можливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі 1/4 частини від заробітку ( доходу) відповідача на утримання сина ОСОБА_8 .

Не можуть бути підставою для зміни рішення суду доводи апеляційної скарги відповідача про те, що на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання сина в розмірі 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, оскільки, відповідно до вимог ст. 183 СК України, розмір аліментів на утримання дитини, визначається судом в частках від заробітку (доходу) матері, або ж, відповідно до вимог ст. 184 СК України в твердій грошовій сумі. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом та скориставшись своїм правом, визначила розмір аліментів в частці від заробітку (доходу).

Не можуть бути підставою для зміни рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не з`ясовано, чи має відповідач постійне місце роботи та джерело доходів, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що він не надає матеріальної допомоги на утримання сина, оскільки, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач по справі, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції не надав суду будь-яких доказів на підтвердження незадовільного матеріального стану, наявності будь-яких захворювань чи обставин, за яких він не взмозі виплачувати аліменти на утримання сина у визначеному судом першої інстанції розмірі. Таких доказів відповідач не надав і суду апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що сам по собі факт звернення позивача з позовом про стягнення аліментів свідчить про наявність спору щодо розміру матеріальної допомоги на утримання сина.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Тернівського районного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2014 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 31 серпня 2020 року.

Головуючий:

Судді: