Справа № 182/2242/19
Провадження № 2/0182/1016/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2020 року Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Рибакової В.В.

при секретарі Затуливітер Н.В.

за участю позивача - ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідача - ОСОБА_3 , розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.2-3). В обґрунтування позовних вимог посилається на наступні обставини.

Вона на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстрований її син ОСОБА_3 , який не проживає в належному їй будинку з березня 2004 року. Згідно Акту від 25.10.2018 року про матеріально побутові умови життя, відповідач проживає за адресою АДРЕСА_2 . Вважає, що відповідач втратив право користування належним їй будинком, оскільки не проживає за місцем своєї реєстрації з 2004 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, його особистих речей в будинку немає, він домоволодінням взагалі не цікавиться. Вказала, що з сином зв`язків не підтримує, через його реєстрацію у будинку змушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг. Враховуючи, що реєстрація ОСОБА_3 в належному їй будинку порушує її права як власника, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу було передано у провадження судді Тихомирова І.В.

Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Тихомирова І.В. від 26.04.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

04.06.2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву з додатками (а.с.18-19,20-22). Згідно відзиву, відповідач просить у позові відмовити в повному обсязі, викликати в судове засідання свідків. Вказав, що вказане домоволодіння є його батьківською домівкою, будинок збудували позивач та його батько. Після розірвання шлюбу батько залишив будинок матері, щоб він-відповідач та його сестра мешкали в ньому. У вказаному будинку він зареєстрований все життя разом з мамою-позивачем та сестрою. З 15.07.2006 року він перебуває у шлюбі. Він з дружиною доглядають за тіткою ОСОБА_4 , яка хворіє, мешкає за адресою АДРЕСА_2 та потребує стороннього догляду. Тому вони з дружиною та донькою залишаються у неї з ночівлею. Він працює у поліції, стоїть на квартирному внутрішньому обліку, власного житла немає. Будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 є його єдиним житлом. Раніше він давав гроші позивачу на сплату комунальних послуг, але з тих пір як позивач не пускає проживати у будинок разом з родиною (дружиною та дочкою), лише самого, що суперечить інтересам його родини, він перестав це робити.

13.06.2019 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив (а.с.23), згідно якого позивач підтвердила викладені в позовні заяві обставини, зазначила про свідків, які можуть їх підтвердити.

24.06.2019 року від відповідача до суду надійшли пояснення (заперечення) на відповідь на відзив (а.с.25-26), згідно яких відповідач додав, що він має ненормований робочий день. Вдома може з`явитися пізно ввечері, що можуть підтвердити близькі люди. Вказав, що за адресою АДРЕСА_2 його з родиною пускає пожити сестра позивача - ОСОБА_4 .

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано у провадження судді Рибакової В.В. на підставі звільнення з посади судді ОСОБА_5 рішенням Вищої ради правосуддя №1817/0/15-19 від 09.07.2019 року (а.с.29).

Ухвалою судді від 15.10.2019 року (суддя Рибакова В.В.)позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті (а.с.30).

Позивач у судовому засіданні пояснив, що відповідач з 2004 року не проживає в спірному будинку, він одружився, разом з дружиною мешкав у тещі, також винаймав квартиру в м. Орджонікідзе. Потім відповідач з сім`єю перейшли жити в АДРЕСА_2 , де живе її сестра ОСОБА_4 . Вона з ОСОБА_4 не спілкується, остання не хоче зареєструвати відповідача у себе, так як отримує субсидію. Вона-позивач також хоче оформити субсидію, проте через реєстрацію сина не може цього зробити. Проживання сина з сім`єю у спірному будинку разом з нею спричиняє їй незручності. Зазначила, що відповідач оплати за комунальні послуги не вносив, по господарству не допомагав. Вказала, що до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів на утримання будинку вона не зверталася.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні обставини викладені в позові та позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, пояснив наступне. Він повернувся з армії у 2000 році та жив у будинку матері, влаштувався на роботу, давав матері зароблені кошти на сплату комунальних послуг до 2006 року. У 2006 році він одружився з ОСОБА_6 та привів дружину до спірного будинку. У його дружини з його сестрою почалися сварки, через що мати сказала йому шукати інше житло, що не хоче їх бачити. Вони уїхали до м. Покров, винаймали там квартиру до 2008 року. У 2008 році його дружина завагітніла, вони попросилися жити до матері, так як грошей не вистачало на проживання, мати пустила їх на два тижня, після чого вигнала. Під час проживання у спірному будинку в той час, він одного дня по приїзду до дому з роботи побачив свою жінку на вулиці біля будинку, жінка сказала що її вигнали. Він зайшов до будинку з`ясувати обставини, мати йому сказала, що давала згоду на їх проживання протягом двох тижнів, які вже минули і де вони будуть проживати, то їх проблеми. У ввечері того ж дня вони попросилися жити до його тітки ОСОБА_4 Тітка погодилася, допомагала їм переносити речі зі спірного будинку. Основні особисті речі вони перенесли до тітки. У тітки жили десь тиждень, потім переїхали жили до батьків дружини. У 2009 році повернулися жити до його матері, він давав кошти на сплату комунальних послуг, допомагав по господарству. Проте потім знову мати вигнала їх з будинку, не пускала жити до себе, так як сестра сказала матері, що він її побив. Це було десь у 2009 році. Він з сім`єю знов попросилися жити до його тітки, де проживали протягом року, потім жили у тещі. Вказав, що приходили до матері, однак та сказала, щоб їх там не було. Це було у 2012 році. Ключі від будинку він повернув матері на її вимогу у 2012 році. Чи міняла вона замки йому невідомо. Потім вони знову стали жити у тітки, так як та захворіла і їй був потрібний догляд, вони допомагають тітці. Його мати своїй сестрі не допомагає. У тітки він з сім`єю живуть з 2017 року і по теперішній час. З позовом до суду про вселення не звертався, сподівався на порозуміння з матір`ю. Іншого житла у нього немає, тільки батьківський будинок. Він не може жити без реєстрації, бо втратить роботу.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, допитавши свідків заявлених позивачем: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , свідків заявлених відповідачем: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 є власником будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19.05.2008 року, виданого на підставі розпорядження голови Нікопольської райдержадміністрації, дата - 17.05.2008 року, номер - 348-р-08№ (а.с.7). Викладене підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18867597 від 19.05.2008 року (а.с.6), Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 200127505 від 13.02.2020 року (а.с.41,42).

Згідно довідки №84 від 11.01.2019 року (а.с.4), виданої Приміською сільською радою, за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 має склад сім`ї: син ОСОБА_3 , 1981 року народження, дочка - ОСОБА_11 , 1976 року народження, внучка - ОСОБА_12 , 1998 року народження.

За відомостями виконавчого комітету Приміської сільської ради (а.с.12,13), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 06.04.1998 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Акту від 25.10.2018 року, складеного депутатом Приміської сільської ради Зеленським О.В. та ОСОБА_13 (а.с.5), ОСОБА_3 , 1981 року народження, з 2004 року за адресою АДРЕСА_1 , не проживає. Вказано, що на даний момент ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що з 15.07.2006 року ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 (а.с.20 - копія свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 ), від якого мають малолітню дочку ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.21 - копія свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 ).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_3 , № 171435382 від 24.06.2019 року (а.с.35) відомості щодо права власності за вказаним суб`єктом відсутні.

Свідок ОСОБА_7 суду показала, що сторін знає, є сусідкою позивача, у них городи рядом. Зазначила, що відповідача в городі більше 10 років не бачила, а що відбувається у дворі позивача їй не видно, чи буває відповідач вдома та чи знаходяться в будинку його речі вона не знає, по вулиці бачила його в грудні 2019 року.

Свідок ОСОБА_8 суду показав, що є сусідом позивача, сторін знає. Вказав, що відповідача у дворі спірного будинку не бачив понад 2 роки. Бачив відповідача на вулиці у калитки біля будинку позивача, той розмовляв з позивачем, але про що він не чув. Бачив, що відповідач приїхав до позивача на машині. Зазначив, що може раз на рік відповідач приїжджає до позивача. Бачив відповідача у дворі його тітки ОСОБА_4 . Він-свідок рідко бував у будинку позивача, чи є там речі відповідача йому невідомо. Чому відповідач не проживає у позивача в будинку йому не відомо.

Свідок ОСОБА_9 показала, що знає відповідача з 2007 року, знає про існування конфлікту відповідача з матір`ю. Вказала, що відповідач десь у 2007 році при ній купував будівельні матеріали для времянки, в той час він проживав у матері. Вона також була присутньою, коли відповідач давав матері гроші на ремонт, це було десь у 2007-2008 роках. Їй відомо,що відповідач не проживає у матері, так як у них конфлікт. Про це казав їй відповідач, його дружина. Люди в селі казали, що конфлікт із-за того, що мати не полюбила невістку. У 2011 році вона бачила як позивач не пустила відповідача з дружиною до будинку, вона-свідок була в машині і бачила це. Відповідач після повернення до машини сказав, що мати їх не пустила, а він не хоче сваритися з нею. Відповідач з сім`єю через конфлікти з матір`ю живе у тітки. Він хоче жити в спірному будинку з сім`єю, але не має можливості. Зі слів відповідача, його дружини та тітки відповідача їй відомо, що позивач не хоче, що вони жили в спірному будинку.

Свідок ОСОБА_10 суду показав, що позивач його колишня дружина, відповідач його син. Знає, що відповідач проживає у тітки, а не з позивачем. Чому існує конфлікт між сином та позивачем йому не відомо. Вказав, що після розірвання шлюбу спірний будинок залишився позивачу, а йому залишився автомобіль.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Зазначені норми процесуального права узгоджуються і з положеннями статті 20 ЦК України, згідно якої право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися відповідними письмовими доказами.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02.03.2011 р. у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" надавши оцінку суду, зазначив, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії»). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04) (Рішення), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Таким чином права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Аналогічний висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року по справі №569/4373/16-ц.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд вважає доведеним факт того, що позивач на неодноразові спроби відповідача користуватися спірним будинком чинив перешкоди в цьому, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні в поясненнях сторін, свідченнях свідка ОСОБА_9 .

Показання інших свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 суд не бере до уваги, так вони не підтверджують та не спростовують обставини справи.

В обґрунтування позову, позивач вказує, що у зв`язку з реєстрацією відповідача у спірному будинку вона вимушена нести додаткові витрати при оплаті комунальних послуг, проте як з`ясовано в судовому засіданні з вимогами щодо стягнення з відповідача витрат на оплату комунальних послуг вона не зверталась, вказала, що обходилась без допомоги відповідача. Доказів зворотнього суду не представлено.

Враховуючи викладене, беручі до уваги обставини справи, те, що відповідач зареєстрований у спірному будинку, бажає проживати у будинку, про що звертався до позивача, але не має можливості проживати за місцем своєї реєстрації через конфлікт з позивачем, і позивач не хоче щоб відповідач проживав у спірному будинку, про що сама зазначила у своїх поясненнях в судовому засіданні, через що відповідач вимушений проживати у своїй тітки, беручі до уваги триваючий зв`язок відповідача з житлом в якому він зареєстрований, що у власності або користуванні відповідача іншого житла немає, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають.

У задоволенні позову слід відмовити.

Так як позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, то у відповідності до ст.141 ЦПК України, не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір.

Керуючись ст.ст.12,13,78,81,89,128,131,259,264-265,268 ЦПК України, п.п.15.5п.15 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: В. В. Рибакова