Справа № 127/5811/20
Провадження № 22-ц/801/1268/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин С. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2020 рокуСправа № 127/5811/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Кирилюк Л. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним наказу (визнання недійсними окремих умов трудового договору) за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Коротуна О. М. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Волошина С. В. від 05 травня 2020 року,

встановив:

10 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Укрзалізниця») про визнання незаконним наказу (визнання недійсними окремих умов трудового договору), в якому просив визнати недійсною з моменту укладення трудового договору № 117 від 08 червня 2017 року умову, закріплену в пункті 1.1, якою установлено, що трудовий договір є строковим; визнати недійсними з моменту укладення трудового договору умови, закріплені у підпункті 6.2.2 пункту 6.2, пунктах 6.3, 6.4 та 6.5 про можливість припинення та розірвання трудового договору, звільнення керівника; визнати недійсною, з моменту укладення трудового договору умову, закріплену в пункті 7.1 про встановлення строку дії трудового договору з 28 квітня 2017 року по 24 квітня2020 року.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до наказу №1069/ос від 26 квітня 2017 року «По особовому складу» він був призначений на посаду директора регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (далі регіональна філія). 28 квітня 2017 року згідно з наказом №363/ос «По особовому складу» приступив до роботи на посаді директора регіональної філії. Того ж дня внесено відповідний запис №20 до його трудової книжки. 08 червня 2017 року під психологічним тиском з боку посадових осіб ПАТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 змушений був підписати трудовий договір № 117, в пункті 7.1 якого встановлено строк його дії, в розділі 2 права та обов`язки сторін, в розділі 5 відповідальність сторін, в розділах 3 4 умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, в розділі 6 умови розірвання трудового договору, в тому числі дострокового. Тобто, трудовий договір №117 за формою та змістом є контрактом. Вважав, що ПАТ «Укрзалізниця» при укладенні з ним трудового договору №117 (контракту) незаконно розширило сферу застосування контракту.

Умови, закріпленні в пункті 1.1 трудового договору (щодо його строковості), підпункті 6.2.2 (щодо можливості припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку його дії, відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України), пунктах 6.3, 6.4 (щодо можливості звільнення керівника з посади і розірвання договору за ініціативою Роботодавця до закінчення строку його дії, зокрема у разі неспроможності Керівника виконати Договір у зв`язку з систематичним невиконанням регіональною філією фінансового плану, показників встановлених відповідно до рішень Роботодавця (підпункт 6.4.1 трудового договору); у зв`язку з приховуванням керівником від Роботодавця інформації про необґрунтоване неправомірне виникнення кредиторської або дебіторської заборгованості регіональної філії перед державними цільовими фондами, бюджетами різних рівнів, працівниками, фізичними та юридичними особами (підпункт 6.4.2 трудового договору); у зв`язку з невиконання Керівником інших обов`язків, покладених на нього Договором або додатковими угодами (додатками) до Договору (підпункт 6.4.3 трудового договору); можливості припинення трудових відносин з інших підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України (підпункт 6.4.4 трудового договору); можливості припинення трудових відносин за рішенням Роботодавця (підпункт 6.4.5 трудового договору), а також умови договору, що наведені в його пункт 7.1 щодо строку його дії з 28 квітня 2017 року по 24 квітня 2020 року), погіршують його становище як працівника порівняно із законодавством України про працю. Характер його роботи на посаді директора регіональної філії та умови її виконання не потребували укладення саме строкового трудового договору (контракту), це не відповідає його інтересам як працівника. Звертав увагу на те, що до 08 червня 2017 року між сторонами існував безстроковий трудовий договір.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 травня 2020 року позов задоволено частково. Визнано недійсними з моменту укладення умови трудового договору № 117 від 08 червня 2017 року, викладені у пункті 1.1, підпункті 6.2.2 пункту 6.2, 6.3, пункті 7.1 трудового договору, укладеного між ПАТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 . У решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що обмеження строку дії договору погіршує становище позивача, з ним попередньо укладений безстроковий трудовий договір, посада директора регіональної філії не сезонна, не створена для досягнення цілей у певний час, згоди на укладення строкового трудового договору шляхом подання відповідної заяви ОСОБА_1 не виражав, а тому дійшов висновку про недійсність умов трудового договору від № 117 від 08 червня 2017 року щодо встановлення строку його дії та підстав припинення трудових відносин у зв`язку із закінченням цього строку.

Відхиляючи доводи АТ «Укрзалізниця» про сплив установленого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку на звернення до суду про вирішення трудового спору суд зазначив, що визнання недійсними умов трудового договору, які порушують права працівників, не потребує судового рішення, констатація у судовому рішенні недійсності окремих умов трудового договору в частині встановлення строку його дії здійснюється судом виключно з метою захисту права позивача на працю. Підписана між позивачем та відповідачем угода за своєю суттю є трудовим договором, умови якого, в частині визначення строку є недійсними в силу закону, а тому суд лише констатує їх недійсність у встановленому законом порядку з метою захисту порушених прав позивача. З огляду на те, що позивач станом на день звернення до суду з позовом продовжував виконувати свої трудові обов`язки, а також те, що порушення його права на працю за оспорюванним трудовим договором в частині визначення строку його дії є триваючим, тобто відбувалося щоденно, захист права позивача на подальшу працю є реалізацією принципів стабільності трудових відносин та правової визначеності.

В апеляційній скарзі представник АТ «Укрзалізниця» адвокат Коротун О. М., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати це рішення в частині, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, та постановити у цій частині нове про відмову у позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з позивачем укладено саме строковий трудовий договір, з чим він був ознайомлений, підписав його кожну сторінку та усвідомлював настання можливих наслідків. Строковий договір укладено за наявності волевиявлення ОСОБА_1 та його погодження з такою формою працевлаштування, а також обізнаності про те, що у разі закінчення строку його дії трудові відносини припиняються.

Суд першої інстанції не перевірив належним чином посаду позивача, в аспекті віднесення її до категорії «керівників», не застосував наслідки спливу тримісячного строку звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору.

Заявник вважав, що суд неналежним чином здійснив оцінку доказів у їх сукупності, в результаті чого дійшов помилкових висновків про те, що трудовий договір з позивачем укладено в порушення вимог, визначених КЗпП України.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Суд установив, що 24 квітня 2017 року на засіданні правління ПАТ «Укрзалізниця» ухвалено рішення про прийняття ОСОБА_1 на роботу на посаду директора регіональної філії (Т. 1 а. с. 96 100).

26 квітня 2017 року видано наказ №1069/ос «По особовому складу» про призначення ОСОБА_1 на посаду директора регіональної філії (Т. 1 а. с. 15).

27 квітня 2017 року регіональною філією до центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування направлено повідомлення про прийняття ОСОБА_1 на роботу (Т. 1 а. с. 16).

Згідно з наказом №363/ос від 28 квітня 2017 року «По особовому складу» директор регіональної філії ОСОБА_1 приступив до роботи на посаді директора філії (Т. 1 а. с. 17).

В трудовій книжці ОСОБА_1 того ж дня зроблено запис (№20) про призначення на посаду директора регіональної філії (Т. 1 а. с. 25).

03 травня 2017 року ОСОБА_1 на ім`я голови правління ПАТ «Укрзалізниця» подав заяву про згоду на укладення трудового договору (Т. 1 а. с. 138).

08 червня 2017 року між ПАТ «Українська залізниця» в особі голови правління Бальчуна Войцеха та ОСОБА_1 укладено трудовий договір № 117 (Т. 1 а. с.33 43 ).

Відповідно до пункту 1.1 трудового договору №117 цей договір є строковим трудовим договором; строк дії договору установлений за погодженням сторін з 28 квітня 2017 року по 24 квітня 2020 року (п.7.1).

Згідно з підпунктом 6.2.2 договір припиняється у зв`язку із закінченням строку дії договору відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Пунктом 6.3 трудового договору встановлено, що за місяць до закінчення строку дії цього Договору за домовленістю сторін може бути укладено новий договір.

Відповідно до частин першої та третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статтею 23 КЗпП України установлено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Установивши, що ні в заяві ОСОБА_1 про прийняття на роботу від 26 квітня 2017 року, ні в наказі про призначення його на посаду від 26 квітня 2017 № 1069/ос, ні в заяві про надання згоди на укладення трудового договору від 03 травня 2017 року не має посилання на те, що трудові відносини встановлюються на певний строк, суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку, що при підписанні трудового договору № 117 від 08 червня 2017 року волевиявлення позивача було спрямоване на встановлення нових, значно кращих умов оплати праці (розмір посадового окладу, установлений у пункті 3.1. договору перевищував середній розмір заробітної плати в АТ «Укрзалізниця» у понад 10 разів), а не обмеження строку трудових відносин з відповідачем певним періодом.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Встановлені статями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропущення цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16), а тому не можна погодитись із висновком суду першої інстанції про відсутність у цій справі підстав для застосування наслідків спливу тримісячного строку звернення до суду про вирішення трудового спору.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 08 серпня 2018 року у справі № 757/19004/15-ц).

Встановлено, що 08 червня 2017 року між АТ «Укрзалізниця» в особі голови правління Балчуна Войцеха та ОСОБА_1 укладений трудовий договір № 117, згідно з пунктом 7.1 якого договір укладено на строк з 28 квітня 2017 року до 24 квітня 2020 року включно.

Отже, позивач мав звернутися до суду з позовом про визнання недійсними умов трудового договору, зокрема щодо його строковості у тримісячний строк з дня підписання зазначеного трудового договору, а у разі пропущення цього строку надати докази щодо поважності причини його пропущення, які б підтверджували об`єктивну, тобто таку, що не залежала від волі позивача, неможливість звернення до суду упродовж зазначеного строку.

Такий висновок узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 754/7342/18.

На обґрунтування поважності причини пропущення тримісячного строку звернення до суду з цим позовом ОСОБА_1 вказував на те, що перебуваючи під психологічним тиском з боку керівництва АТ «Укрзалізниця» він тривалий час перебував на лікуванні, а з 28 березня 2018 року незаконно звільнений з роботи і поновлений на посаді за постановою Вінницького апеляційного суду від 13 грудня 2018 року 11 грудня 2019 року.

Проте, у справі є лише листок непрацездатності, виданий 17 листопада 2017 року, згідно з яким ОСОБА_1 перебував на лікуванні з 17 листопада 2017 року по 21 листопада 2017 року та з 22 листопада 2017 року по 26 листопада 2017 року (Т. 1 а. с. 64), жодних доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість позивача звернутись із позовом до суду упродовж трьох місяців з часу укладення трудового договору з 09 червня 2017 року (наступного дня після підписання трудового договору) по 09 вересня 2017 року він не надав, а тому підстав вважати поважними причини пропущення строку на звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору немає.

За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга АТ «Укрзалізниця» підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, ураховуючи те, що апеляційна скарга представника АТ «Українська залізниця» адвоката Коротуна О. М. підлягає задоволенню, то судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3783 грн 60 к. необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Українська залізниця».

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Коротуна О. М. задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 травня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним наказу (визнання недійсними окремих умов трудового договору) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця», 03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ЄДПРОУ 40075815, 3783 (три тисячі сімсот вісімдесят три) грн 60 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст постанови складено 28 серпня 2020 року)

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. М. Шемета