Справа № 303/369/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 лютого 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Джуги С.Д., Куштана Б.П.,

за участі секретаря - Чучка Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17 лютого 2015 року (головуючий суддя Заболотний А.М.) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (ПАТ КБ «ПриватБанк», далі: Банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 06.06.2006 між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKВ7АЕ00000024, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 18 000,00 доларів США зі сплатою 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості (10,08 % річних) з кінцевим строком повернення до 05.10.2011.

Взяті на себе зобов`язання позичальник належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 09.12.2014 його заборгованість склала 37 891,44 доларів США, з яких: 7 772,33 доларів США - заборгованість за кредитом; 14 260,71 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 730,80 доларів США - заборгованість по комісії; 15 127,60 доларів США - пеня. Враховуючи наведене, Банк просив стягнути заборгованість у розмірі 37891,44 доларів США.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 17 лютого 2015 року позов Банку задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № MKВ7АЕ00000024 від 06.10.2006 в розмірі 37891,44 доларів США, що складається з наступного: 7772,33 доларів США - заборгованість за кредитом; 14260,71 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 730,80 доларів США - заборгованість по комісії; 15127,60 доларів США - пеня. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку 3654,00 грн. судових витрат.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 21.02.2019 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17.02.2015 залишено без задоволення.

На заочне рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову Банку відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликається на те, що строк дії кредитного договору закінчився 05.10.2011, позов подано 09.01.2015, тобто вимога про стягнення заборгованості є необґрунтованою, заявленою після спливу позовної давності.

Вказує, що він та його сім`я не проживали за адресою, вказаною Банком у позовній заяві, оскільки з грудня 2014 року по лютий 2015 року ОСОБА_1 постійно проживав та здійснював підприємницьку діяльність у м. Києві, на підтвердження чого надав рахунки-фактури, накладні та акти виконаних робіт (а.с.43-46). Крім того, у позовній заяві адреса відповідача зазначена - АДРЕСА_1 . За цією адресою відповідачу надсилались повістки та копія судового рішення. Проте, у кредитному договорі адреса ОСОБА_1 зазначена - АДРЕСА_2 . У зв`язку з цим ОСОБА_1 не отримував ні позовної заяви з додатками, ні повісток про виклик до суду, чим було порушено його право на захист; про отримання повістки розписалася невідома йому особа, оскільки за адресою, на яку направлялися виклики до суду, ні він, ні члени його сім`ї не проживали. На це також вказувалось у заяві про перегляд заочного рішення.

Також зазначає, що пеню безпідставно нараховано у доларах США; сума пені не може бути більшою за суму залишку самого кредиту.

Вказує, що у січні 2012 року Банк звертався із позовом до ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк» про повне стягнення заборгованості за кредитним договором № MKВ7АЕ00000024 від 06.10.2006. За результатом розгляду справи ухвалено заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.02.2012, яким було звернуто стягнення на рухоме майно за договором застави рухомого майна, а саме: автомобіль CHRISLER Voyager 2002 року випуску р.н.: НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № MKВ7АЕ00000024 від 06.10.2006 в розмірі 244 004,58 грн.

Разом з тим, вказане заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.02.2012 скасовано ухвалою цього суду від 02.01.2019, а справу було призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. У подальшому ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.03.2019 позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» - залишено без розгляду.

Апелянт та його представник в судове засідання апеляційного суду в черговий раз не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача подав клопотання, в якому підтримав апеляційну скаргу та просив розглянути справу без участі апелянта. Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності апелянта та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Банку, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 06.10.2006 ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», зараз - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») та ОСОБА_1 уклали договір кредиту N MKВ7АЕ00000024, відповідно до якого відповідач отримав строковий кредит в сумі 18000,00 доларів США, із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту 05.10.2011 (а.с.7-8).

Згідно з п. 1.1 умов кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти у сумі 409,60 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам та винагороди, комісії.

В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір застави рухомого майна, відповідно до якого в заставу надано автомобіль CHRYSLER, модель: Voyager, рік випуску 2002, тип ТЗ: пасажирський - В, № кузова/шасі: 1 НОМЕР_2 , реєстраційний номер: НОМЕР_1 , який належав позичальнику на праві власності.

Взятих на себе зобов`язань за кредитним договором N MKВ7АЕ00000024 від 06.10.2006 відповідач належним чином не виконував, тому у січні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська звернуто стягнення на нерухоме майно за договором застави рухомого майна, а саме: автомобіль, що належав на праві власності ОСОБА_1 , для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором N MKВ7АЕ00000024 від 06.10.2006 в розмірі 244004,58 грн (а.с.27, 233).

Як вбачається з наданих представником позивача матеріалів, вказаний автомобіль реалізовано та отримано кошти у розмірі 99000 грн. (а.с.235-245), які були спрямовані, в тому числі, на погашення заборгованості.

З наданого Банком розгорнутого розрахунку заборгованості вбачається, що 06.08.2012 на погашення тіла кредиту було зараховано 6192,92 долари США, та 3462 долари США - на погашення пені (а.с.4-5).

Згідно вказаного розрахунку заборгованості станом на 09.12.2014 розмір боргу відповідача визначено в сумі 37891,44 доларів США, у тому числі: 7772,33 доларів США - залишок заборгованості за кредитом; 14260,71 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 730,80 доларів США - заборгованість по комісії; 15127,60 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконав умов кредитного договору N MKВ7АЕ00000024 від 06.10.2006, а тому необхідно стягнути з нього на користь позивача заборгованість у сумі 37891,44 доларів США - яка визначена Банком у позовній заяві.

Проте такі висновки суду не відповідають обставинам справи, а судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Ч.1 ст.1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України).

Як зазначалось вище, за умовами договору від 06.10.2006 N MKВ7АЕ00000024, сторони погодили щомісячну сплату коштів у сумі 409,60 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, кінцевим терміном повернення якого було визначено 05 жовтня 2011 року.

Відтак, у межах строку кредитування до 05 жовтня 2011 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 06 жовтня 2011 року відповідач мав обов`язок, незалежно від пред`явлення вимоги позивачем, повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відтак, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також інші платежі, зокрема пеню та комісію, припинилося після спливу визначеного договором строку його дії.

Таким чином, оскільки строк дії даного кредитного договору закінчився 05.10.2011, то з цього часу у Банка відсутні підстави нараховувати відсотки за користування даним кредитом, пеню та комісію.

Звертаючись до суду за позовом у січні 2012 року, Банк просив звернути стягнення на предмет застави в рахунок заборгованість, яка виникла станом на 25.10.2011, тобто, уже після закінчення строку дії кредитного договору.

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 06.10.2011 заборгованість за відсотками становила 9137,65 доларів США. Заборгованість позичальника за тілом кредиту з 06.08.2012 (після зарахування коштів від реалізації заставного автомобіля) значиться 7772, 33 долари США, проте Банк і після закінчення строку кредитного договору нараховував проценти, комісію та пеню за період з 06.10.2011 по 09.12.2014.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18) наведено правовий висновок, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. В той же час, у вказаній постанові Велика Палата зазначила, що забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному, і в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунокзабезпечувального обтяження, основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Встановлено, що коштів, отриманих після реалізації заставного майна, виявилось недостатнього на погашення заборгованості ОСОБА_1 - залишилась заборгованість за тілом кредиту в сумі 7772,33 долари США, а також залишились непогашеними відсотки, нараховані станом на 06.10.2011 в сумі 9137,65 доларів США, які підлягають стягненню з відповідача.

При цьому позивачем не було пропущено строк звернення до суду за цими вимогами, про застосування якого було заявлено відповідачем, оскільки право на стягнення з відповідача решти заборгованості виникло після 06.08.2012 (після зарахування коштів від реалізації заставного автомобіля). Так само не може бути взято до уваги, що заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.02.2012 було скасовано ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02.01.2019, а в подальшому ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.03.2919 позов Банку було залишено без розгляду, оскільки на виконання цього рішення суду від 29.02.2012 ще в липні 2012 року було реалізовано заставлене майно, у серпні 2012 року кошти були зараховані на погашення заборгованості відповідача, і з даним позовом Банк звернувся з врахуванням погашення цієї заборгованості.

Як вказано у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Відтак, оскільки рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.02.2012 було стягнуто у повному обсязі заборгованість ОСОБА_1 , була склалась станом на 25.10.2011, тому підстав для стягнення з відповідача процентів, нарахованих після закінчення строку дії договору (після 06.10.2011) - немає.

Отже, розмір заборгованості відповідача за тілом становить 7772,33 доларів США, а за процентами слід стягнути заборгованість, яка виникла станом на 06.10.2011 - 9137,65 доларів США, а всього - 16909 доларів США.

Інша частина відсотків, а також неустойка та комісія нараховані після закінчення строку кредитного договору неправомірно, а тому стягненню не підлягають.

Суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув та, неправильно застосувавши норми матеріального права, безпідставно задовольнив позов Банку у повному обсязі.

Зважаючи на викладене, через невідповідність висновків суду обставина справи та неправильне застосування норм матеріального права (п. п.3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України) апеляційну скаргу слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь Банку заборгованість за тілом кредиту та відсотками у загальному розмірі 16909 доларів США.

Доводам апелянта щодо неналежного повідомлення його про дату, час та місце розгляду вказаного позову, було надано правову оцінку у постанові Закарпатського апеляційного суду від 27.11.2018 (а.с.137-140).

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При пред`явленні позову Банком було сплачено 3654 грн. судового збору (а.с. 1). За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 5481 грн. (а.с.187). Оскільки позов Банку підлягає частковому задоволенню (на 44,63 %), а також частковому задоволенню підлягає апеляційна скарга ОСОБА_1 (на 55,37 %), тому з відповідача на користь позивача слід стягнути у відшкодування сплаченого судового збору 1630,78 грн., а з позивача на користь відповідача - 3034,83 грн.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній частину судових витрат.

З врахуванням положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, з Банку на користь відповідача слід стягнути 1404,05 грн. у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Керуючись ч. 4 ст. 258, 265, п.2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ст. 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17 лютого 2015 року - змінити, виклавши резолютивну частину рішення в такій редакції.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , адреса фактичного проживання - АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ,) заборгованість за кредитним договором № MKВ7АЕ00000024 від 06.10.2006 в розмірі 16909,98 доларів США, з яких: 7772,33 доларів США - заборгованість за кредитом; 9137,65 доларів США - заборгованість по процентам.

В задоволенні решта вимог - відмовити.

Стягнути із Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1404,05 грн. грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 лютого 2020 року.

Головуюча:

Судді: