ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 лютого 2020 року

м. Харків

справа № 643/2186/18

провадження № 22-ц/818/431/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 липня 2018 року, постановлене під головуванням судді Поліщук Т.В., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 липня 2018 року позов задоволено. Усунено власнику ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження власністю, а саме - квартирою АДРЕСА_1 . Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування вказаною квартирою.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву залишити без розгляду, вирішити питання судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що позовна заява ОСОБА_1 не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України. Докази, які не завірені належним чином надані позивачкою в копіях, тому не є належними та допустимими. Крім того суд вийшов за межі позовних вимог. Апелянт зазначає, що справа за вказаним позовом не є малозначною та має бути розглянута за правилами загального позовного провадження.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Казарінова Аліна Андріївна надала письмові пояснення, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 липня 2018 року залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка є новим власником квартири АДРЕСА_1 , тоді як відповідачі, як колишні власники квартири зареєстровані в ній та добровільно з квартири не виписуються, тому наявні підстави для усунення перешкод у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , а відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування вказаною квартирою.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 10 травня 2017 року приватним нотаріусом ХМНО Золотоус-Жидковою О.О. було посвідчено право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 в порядку застосування ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» на підставі договору іпотеки від 14 вересня 2012 року, власниками якої були відповідачі (а.с.9-12, 14-21).

Згідно довідки КП «Жилкомсервіс», станом на 06 червня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.13).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що право користування спірною квартирою у відповідачів вже втрачено, тоді як вона є новим власником вказаної квартири. Вважає, що наявні підстави для усунення їй перешкод у праві користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою.

Статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, передбачений ст. 391 ЦК України.

За правилами вказаної правової норми власник майна має право вимагати усунення усяких порушень (перешкод) у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Захист від таких порушень права власності здійснюється за допомогою негаторного позову.

Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним.

Визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 , як новий власник квартири АДРЕСА_1 , обмежена у здійсненні права власності щодо вказаної квартири через те, що в ній досі зареєстровані колишні її власники.

Натомість колишні власники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з припиненням їх права власності на спірну квартиру втратили право на володіння, користування та розпорядження нею.

При цьому доказів наявності підстав для користування відповідачами спірною квартирою після переходу права власності до позивачки, - матеріали справи не містять.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для усунення власнику ОСОБА_1 перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження власністю, а саме - квартирою АДРЕСА_1 ; визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування вказаною квартирою, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 18.02.2020 року.