Дата документу 06.02.2020 Справа № 331/5398/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 331/5398/18Головуючий у 1-й інстанції Скользнєва Н.Г. Повний текст рішення складено 09.08.2019 року
Пр. № 22-ц/807/75/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Бєлки В.Ю., Онищенка Е.А.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Класичного приватного університету про стягнення заборгованості за контрактом від 07 червня 2005 року та відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-10), який в подальшому уточнив (т.с. 2 а.с. 36-42) та в якому просив стягнути з відповідача на його користь: заборгованість за контрактом з науково-педагогічним працівником № 1089 від 07.06.2005 року в частині виконання обов`язків ОСОБА_1 за кредитним договором № 09/2006/0049Фжк, укладеним 24.02.2006 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 у розмірі 324875,06 грн.; процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 134154, 27 грн., а всього: 459029,33 грн.; на відшкодування моральної шкоди 200000,00 грн.; судові витрати, а саме : витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10334,51 грн.; витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту у розмірі 3020,48 грн., а всього: 13354,99 грн. (т.с. 2 а.с. 36-42).

Свої позовні вимоги позивач у цій справі обґрунтовував укладеним сторонами контрактом з науково-педагогічним працівником № 1089 від 07.06.2005 року, угодою до нього від 21.02.2006 року; додатковими угодами № 27 від 22.02.2016 року та від 01.09.2016 року. Посилаючись на пункт 4.3.2 контракту, зазначав про те, що відповідач взяв на себе зобов`язання у термін до 01.09.2006 року здійснити заходи, спрямовані на набуття позивачем на праві власності трикімнатної квартири за середньо ринковою ціною у м. Запоріжжі, умови набуття якої сторони повинні були визначити окремою угодою.

Позивач зазначав, що 24.02.2006 року між ним та ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір № 09/2005/0776Фжк, відповідно до умов якого «Банк» надав йому кредит в сумі 33750 доларів США зі строком повернення до 22.02.2016 року, з оплатою 10% річних за користування кредитом. Цільове використання кредиту - придбання нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 . Згідно зазначеного договору щомісячна сума мінімального необхідного платежу складає 567,64 доларів США.

24 лютого 2006 року позивач в якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором уклав з Банком Договір іпотеки № 09/2006/0049Фжк.

Посилаючись на угоду від 21.02.2006 року, додаткову угоду № 27 від 22.02.2016 року; додаткову угоду від 01.09.2016 року, укладені сторонами до контракту з науково-педагогічним працівником № 1089 від 07.06.2005 року, вважає, що саме відповідач повинен був виконувати обов`язки з повернення суми кредиту, які виникли на підставі кредитного договору №09/2005/0776Фжк від 24.02.2006 року, укладеного між позивачем та ВАТ КБ «Надра».

Зазначав, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2017 р. № 331/5027/15-ц, зміненим рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 10.07.2017 р., позов Банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитом у сумі 10272,25 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 11.06.2015 р. дорівнює 217292,29 грн., заборгованість по сплаті відсотків у сумі 461,85 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 11.06.2015 р. дорівнює 9769,67 грн., заборгованість по сплаті комісії у сумі 364,82 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 11.06.2015 р. дорівнює 7717,16 грн., а всього: 11098,92 доларів США, а також пеню за прострочення сплати кредиту у сумі 50000 грн. Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 4251,29 грн. Вказане судове рішення набрало законної сили 10.07.2017 р.

Позивач стверджував, що відповідачем в рахунок погашення заборгованості позивача за кредитним договором № 09/2006/0049Фжк від 24.02.2006 року сплачено 14572 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.929289193.1 від 29.12.2017 року; 14970 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.929076897.1 від 29.12.2017 року, а всього 39912 грн., що на дату валютування 03.01.2018 року за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, встановленим НБУ становило 1422 дол. 01 цент США.

З 2018 року відповідач не виконував зобов`язання позивача за кредитним договором. Станом на 27 березня 2018 року у позивача виникла заборгованість перед Банком за кредитом в розмірі 9794,97 доларів США та заборгованість за нарахованою пенею у розмірі 50000,00 грн., яку він сплатив самостійно, повністю виконавши свої зобов`язання перед Банком за кредитним договором № 09/2006/0049Фжк від 24.02.2006 року.

11 липня 2018 року позивач звернувся до відповідача з вимогою сплатити йому 9794,97 доларів США в еквіваленті до курсу НБУ на день здійснення платежу та 50000,00 грн. нарахованої пені. Відповідач лист не отримав; заборгованість у розмірі 9794,97 доларів США в еквіваленті до курсу НБУ на день здійснення платежу та заборгованість за нарахованою пенею у розмірі 50000,00 грн. позивачу не виплатив.

Заборгованість відповідача перед позивачем становить 9794,97 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ становить 274875,06 грн. та пеня за прострочення сплати кредиту в сумі 50000,00 грн., а всього: 324875,06 грн.

Посилаючись на ст. 536 ЦК України, позивач нарахував 74733,74 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, які також просить стягнути з відповідача.

Зазначав, що «за договором позики від 01.08.2005 року з Університету на користь ОСОБА_1 має бути стягнута сума заборгованості у розмірі 324875,06 грн.; процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 74733,74 грн., а всього: 399608,80 грн.».

Посилаючись на проблеми зі здоров`ям, перенесені душевні та моральні страждання, переживання через необхідність витрачання додаткових зусиль для погашення заборгованості перед Банком за кредитним договором № 09/2006/0049Фжк від 24.02.2006 року, зазначає про спричинення йому моральної шкоди, розмір відшкодування якої визначає 200000,00 грн. Також просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Антоненка М.В. (т.с. 1 а.с. 99).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 100-101) провадження у цій справі відкрито.

В автоматизованому порядку суддею Скользнєвою Н.Г. замінено у цій справі суддю Антоненка М.В. у зв`язку із задоволенням самовідводу останнього у цій справі (т.с. 1 а.с. 107).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2019 року (т.с. 2 а.с. 70-80) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 82-98) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Стягнути з «Класичного приватного університету» (69002, м. Запоріжжя, вул. Жуковського, буд. 70-Б, ідентифікаційний код юридичної особи 19278502) на користь ОСОБА_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) заборгованість за Контрактом з науково-педагогічним працівником від 07 червня 2005 року № 1089 в частині виконання обов`язків ОСОБА_2 3 ОСОБА_3 . за кредитним договором № 09/2006/0049Фжк, укладеним 24 лютого 2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» та ОСОБА_1 у розмірі 324875,06 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 134154,27 грн., а всього: 459029,33 грн.

Стягнути з «Класичного приватного університету» (69002, м. Запоріжжя, вул. Жуковського, буд. 70-Б, ідентифікаційний код юридичної особи 19278502) на користь ОСОБА_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на відшкодування моральної шкоди 200000,00 грн. за порушення Контракту з науково-педагогічним працівником від 07 червня 2005 року № 1089 в частині виконання обов`язків ОСОБА_2 3 ОСОБА_3 . за кредитним договором № 09/2006/0049Фжк, укладеним 24 лютого 2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» та ОСОБА_1

Стягнути з «Класичного приватного університету» (69002, м. Запоріжжя, вул. Жуковського, буд. 70-Б, ідентифікаційний код юридичної особи 19278502) на користь ОСОБА_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати, а саме: витрати у суді першої інстанції, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту у розмірі 3020,48 грн., витрати у суді першої інстанції на професійну правничу допомогу у розмірі 10334,51 грн.; витрати у суді апеляційної інстанції на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,50 грн., а всього: 16365,49 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Крилову О.В., суддів Кухаря С.В. та Полякова О.З. (т.с. 2 а.с. 101).

В автоматизованому порядку суддями Бєлкою В.Ю. та Онищенко Е.А. замінено суддів Кухаря С.В. та Полякова О.З. у зв`язку із перебуванням останніх у тривалій відпустці (т.с. 2 а.с. 102-103).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16 вересня 2019 року (т.с. 2 а.с. 104) у цій справі задоволено заяву головуючого (судді - доповідача) Крилової О.В. про самовідвід у цій справі.

В автоматизованому порядку головуючим суддею (суддею-доповідачем) Гончар М.С. у цій справі замінено головуючого суддю (суддю-доповідача) Крилову О.В. (т.с. 2 а.с. 105-106).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11 жовтня 2019 року (головуючий (суддя-доповідач Гончар М.С., судді Бєлка В.Ю. та Онищенко Е.А., т.с. 2 а.с. 137-138) визнано необґрунтованим відвід у цій справі суддям ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за заявою позивача ОСОБА_1 , та питання про вирішення цього питання передано іншому судді Полякову О.З., визначеному в автоматизованому порядку (т.с. 2 а.с. 139).

Ухвалою судді Запорізького апеляційного суду Полякова О.З. від 17 жовтня 2019 року (т.с. 2 а.с. 140-141) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Запорізького апеляційного суду Гончар М.С., Бєлки В.Ю., Онищенка Е.А. відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 143) апеляційне провадження у цій справі відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 145).

Відповідач подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с. 2 а.с. 155-160).

У судовому засіданні 18 грудня 2019 року апеляційним судом відкладено у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 164) та розпочато розгляд цієї справи по суті за відсутністю представника відповідача за присутністю позивача ОСОБА_1 та його представника Кучеренка Д.С. (т.с. 1 а.с. 83).

Відводів суддям апеляційного суду, у тому числі судді Гончар М.С., яка повідомила у судовому засіданні 18 грудня 2019 року учасникам цієї справи, що нетривалий час протягом 2005/2006 навчального року вона працювала викладачем у вузі, правонаступником якого у подальшому став відповідач у цій справі, учасниками цієї справи, зокрема позивачем ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_7 не заявлено.

У судовому засіданні 18 грудня 2019 року заслухано доповідь судді доповідача, пояснення позивача та його представника, які у тому числі на запитання апеляційного суду пояснили, що позивач повність розрахувався із Банком на виконання рішення суду, квартира АДРЕСА_1 , вже продана позивачем ОСОБА_1 без повідомлення університету та без згоди останнього за бажанням позивача ним особисто, коли саме і за скільки саме зараз повідомити апеляційному суду не можуть, але можуть надати докази останнього у наступному судовому засіданні у цій справі. У зв`язку із чим, у розгляді цієї справи було оголошено перерву.

У судове засідання 06 лютого 2020 року повідомлений апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 3 а.с. 184) позивач ОСОБА_1 не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представників - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (т.с. 1 а.с. 83), а також представника відповідача Класичного приватного університету за договором адвоката Віхляєва В.В. (т.с. 3 а.с. 165-167).

Заслухавши у даному судовому засіданні додаткові пояснення представників позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що сторона позивача не вважає за доцільне надавати апеляційному суду у цій справі договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири позивачем та зазначати вартість продажу, остання була продана позивачем без повідомлення та без згоди університету за власним бажанням після ухвалення рішення судом першої інстанції у цій справі, а також пояснення представника відповідача Класичного приватного університету адвоката Віхляєва В.В., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню у цій справі з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 10-13, 60, 74, 79, 84, 88, 259, 263-265 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із такого.

П. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року за реєстр. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. ч. 5,6,7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 07 червня 2005 року між Гуманітарним університетом «Запорізький інститут державного та муніципального управління» в особі ректора Огаренка В.М. та ОСОБА_1 було укладено Контракт з науково-педагогічним працівником № 1089 (далі Контракт), відповідно до якого позивача призначено на посаду професора кафедри, завідувача кафедри видавничої справи та редагування на строк з 01 вересня 2005 року по 31 серпня 2015 року (т.с. 1 а.с. 16).

Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

В п. 1.2 вищезазначеного контракту сторони визначили, що укладений контракт є особливою формою трудового договору; на підставі контракту виникають трудові відносини між науково-педагогічним працівником та Гуманітарним університетом «ЗІДМУ» (т.с. 1 а.с. 16).

Права та обов`язки сторін визначено в пунктах 2-6 контракту (т.с. 1 а.с. 16-20).

В пункті 4.3.2 контракту сторони передбачили зобов`язання відповідача у термін до 01.09.2006 року здійснити заходи, направлені на набуття ОСОБА_1 на праві власності трикімнатної квартири за середньоринковою ціною у м. Запоріжжя, умови набуття якої визначити окремою угодою (т.с. 1 а.с.19).

Стороною позивача не було надано суду першої інстанції доказів укладання сторонами окремої угоди щодо умов набуття позивачем права власності на трикімнатну квартиру, як то передбачено вищевказаним пунктом 4.3.2 контракту.

Надалі, 21 лютого 2006 року між університетом та ОСОБА_1 була укладена Угода (т.с. 1 а.с. 23-24), якою передбачено, що університет зобов`язується сприяти в набутті працівником права власності на квартиру, а саме, виконувати обов`язки працівника по поверненню кредиту в розмірі основної суми кредиту та відсотків за користування кредитом, згідно кредитного договору для набуття квартири, який буде укладений працівником з ВАТ КБ «Надра» (п. 1). Сторони дійшли згоди внести зміни у контракт з науково-педагогічним працівником № 1089 від 07 червня 2005 року, а саме продовжити строк дії контракту до 01 березня 2016 року (п. 2). Університет зобов`язується виконувати обов`язки, визначені в пункті 1 цієї угоди, протягом дії контракту з науково-педагогічним працівником № 1089 від 07.06.2005 р., надалі «контракт», невід`ємною частиною якого є ця угода (п. 4). Дана угода діє протягом терміну дії «контракту» та до остаточного виконання «університетом» та «працівником» прийнятих на себе зобов`язань (п. 6). Зміни і доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод (п. 10).

22 лютого 2016 року сторони внесли зміни до угоди від 21 лютого 2006 року шляхом підписання додаткової угоди № 27 до контракту з науково-педагогічним працівником № 1089 від 07 червня 2005 року (т.с. 1 а.с. 33).

Умовами додаткової угоди № 27 від 22.02.2016 року сторони передбачили: відповідно до пункту 10 Угоди від 21.02.2006 p., сторони підтверджують, що «університет» та «працівник» в повному обсязі виконали взяті на себе зобов`язання, пов`язані з трудовими правовідносинами за Контрактом з науково-педагогічним працівником № 1089 від 07.06.2005 р. (п. 1). У зв`язку з виникненням незалежних від сторін форс-мажорних обставин з виплатою кредиту «університет» зобов`язується й надалі сприяти в набутті «працівником» права власності на квартиру, а саме, виконувати обов`язки «працівника» по поверненню кредиту в розмірі основної суми кредиту та відсотків за користування кредитом, згідно з кредитним договором № 09/2006/0049Фжк від 24.02.2006 р. та докладе зусилля для погашення кредиту в термін до 31.08.2016 р. (п. 2). Ця додаткова угода діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань згідно угоди від 21.02.2006 р. (п. 3). Ця додаткова угода набирає чинності з 1 березня 2016 р. і діє до 31.08.2016 р. (п. 5). Зміни і доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод (п. 6).

01 вересня 2016 року додатковою угодою (т.с. 1 а.с. 34) сторони внесли зміни до додаткової угоди № 27 від 22.02.2016 року, якою остаточно встановили обсяг зобов`язань відповідача, а саме: у зв`язку з виникненням незалежних від сторін форс-мажорних обставин з виплатою кредиту «університет» зобов`язується й надалі сприяти в набутті «працівником» права власності на квартиру, а саме, сприяти «Працівнику» в поверненні кредиту в розмірі основної суми кредиту та відсотків за користування кредитом, згідно з кредитним договором № 09/2006/0049Фжк від 24.02.2006 р. та докладе зусилля для погашення кредиту (п. 1). Ця додаткова угода набирає чинності з 01.09.2016 р. і діє до остаточного виконання «університетом» прийнятих на себе зобов`язань згідно Угоди від 21.02.2006 р. (п. 2). Зміни і доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод (п. 4).

Суду першої інстанції не було надано інших угод (додаткових угод) до контракту з науково-педагогічним працівником № 1089 від 07 червня 2005 року.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до наведених норм права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зобов`язання позивача та відповідача повинні виконуватися відповідно до умов контракту з науково-педагогічним працівником № 1089 від 07 червня 2005 року та додаткової угоди до контракту з науково-педагогічним працівником № 1089 від 07 червня 2005 року, укладеної сторонами 01 вересня 2016 року.

В суді першої інстанції був встановлений та не оспорюється сторонами факт набуття позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.10.2018 року вбачається, що Договір 653 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладено 24 лютого 2006 року; посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. Рішення про державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за позивачем прийнято 03.03.2006 року та зареєстровано за ним 03.03.2006 року (т.с. 1 а.с. 158-159).

Згідно із положеннями ч. 4 ст. 334 ЦК України у позивача право власності на квартиру виникло 3 березня 2006 року, відповідно, зобов`язання відповідача, передбачені п. 4.3.2 контракту у термін до 01.09.2006 року здійснити заходи, направлені на набуття ОСОБА_1 на праві власності трикімнатної квартири за середньоринковою ціною у м. Запоріжжі є виконаними.

24 лютого 2006 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та позивачем укладено кредитний договір № 09/2005/0776Фжк (а.с. 25-28, т.1), відповідно до умов якого:

Банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (надалі по тексту «Кредит») у сумі 33750,00,00 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим договором (пункт 1.1.). Цільове використання кредиту: проведення розрахунків за договором купівлі-продажу № 653 від 24.02.2006 р., що укладений між позичальником та ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 (пункт 1.2.). Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 10% (десять) відсотків річних (із розрахунку 360 (триста шістдесят) днів у році (пункт 1.3.1.). Плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,5% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру процентів, які позичальник повинен сплатити банку), зазначеним у п. 1.1. цього договору (п. 1.3.2.). Банк надає позичальнику кредит строком на 120 місяців (пункт 1.4.). Щомісячна сума мінімального необхідного платежу складає 567,64 доларів США (п. 3.3.2.). Позичальник вносить черговий мінімальний платіж, визначений у п. 3.3.2. цього договору, щомісячно до 20 числа поточного місяця (п. 3.3.3.). Кінцевий термін повернення кредиту 22.02.2016 р. (п. 3.3.4).

24 лютого 2006 року між ВАТ «КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 09/2006/0049Фжк від 24.02.2006 р., за яким: Іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов`язання, що витікає із кредитного договору, передає в іпотеку, а Іпотекодержатель приймає у іпотеку предмет іпотеки (пункт 1.1.). Предмет іпотеки квартира, що розташована на 3 поверсі десятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 68,45 кв. м, житловою площею 39,8 кв. м, яка складається з 3-х кімнат (т.с. 1 а.с. 29-32).

Згідно із довідкою ПАТ «КБ «Надра» від 21.06.2018 р. № 1-10-5923, 24.02.2006 р. ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 33750,00 дол. США згідно Кредитного договору № 09/2006/0049Фжк по продукту «Придбання споживчої нерухомості». Станом на 19.06.2018 р. зобов`язання перед Банком по кредиту відсутні, кредит закрито. Загальна сума платежів позичальника за весь період по кредиту складає 68493,11 дол. США, що включає платежі: за тілом кредиту у розмірі 33750,00 дол. США, за відсотками по кредиту у розмірі 21372,96 дол. США, за комісією по кредиту у розмірі 12818,40 дол. США, за пенею по кредиту у розмірі 551,75 дол. США. Також 22.03.2018 р. по кредиту було сплачено заборгованість за нарахованою пенею у розмірі 50000,00 грн. (т.с. 1 а.с. 44-45).

При винесенні судового рішення суд першої інстанції правильно виходив із такого.

Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Позивач просив захистити його порушене право у спосіб: стягнення заборгованості за контрактом з науково-педагогічним працівником № 1089 від 07.06.2005 року в частині виконання його обов`язків за кредитним договором № 09/2006/0049Фжк, укладеним 24.02.2006 року з ВАТ «КБ «Надра»; процентів за користування чужими грошовими коштами; відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, а ні контракт з науково-педагогічним працівником № 1089 від 07.06.2005 року, а ні чинне законодавство України не передбачають стягнення заборгованості за контрактом з науково-педагогічним працівником в частині виконання обов`язків науково-педагогічного працівника за кредитним договором та процентами за користування чужими грошовими коштами.

Суд першої інстанції правильно не погодився з твердженням позивача щодо виникнення у відповідача обов`язку виконання зобов`язань за кредитним договором № 09/2006/0049Фжк, укладеним 24.02.2006 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 , з огляду на таке.

Ст. 11 Цивільного Кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

В пункті 1.2 контракту з науково-педагогічним працівником № 1089 від 07.06.2005 року сторони передбачили, що «на підставі контракту виникають трудові відносини між науково-педагогічним працівником та Гуманітарним університетом «ЗІДМУ».

В пункті 8.1 контракту № 1089 від 07.06.2005 року сторони зазначили, що у разі невиконання чи неналежного виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, сторони несуть відповідальність згідно до чинного законодавства та цього контракту.

01 вересня 2016 року сторони уклали додаткову угоду до контракту № 1089 від 07.06.2005 року, якою встановили обсяг зобов`язань відповідача, а саме: у зв`язку з виникненням незалежних від сторін форс-мажорних обставин з виплатою кредиту «Університет» зобов`язується й надалі сприяти в набутті «працівником» права власності на квартиру, а саме, сприяти «працівнику» в поверненні кредиту в розмірі основної суми кредиту та відсотків за користування кредитом, згідно з кредитним договором № 09/2006/0049Фжк від 24.02.2006 року та докладе зусилля для погашення кредиту (п. 1). (т.с. 1 а.с. 34).

При цьому, судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони не визначили, яким саме чином відповідач буде сприяти позивачу в поверненні кредиту та які саме зусилля буде зобов`язаний докласти відповідач для погашення кредиту.

Суд першої інстанції правильно зазначав, що «сприяння в поверненні кредиту» та «докладання зусиль» для його погашення не є зобов`язанням відповідача виконувати обов`язки позивача за кредитним договором № 09/2006/0049Фжк, укладеним 24.02.2006 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 .

Відповідач не є стороною цього кредитного договору; не приймав на себе зобов`язань «поручителя» за виконання обов`язків «позичальника».

Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов`язання позивача за кредитним договором № 09/2006/0049 Фжк від 24.02.2006 р. не створюють обов`язку для відповідача, який не є його учасником.

Посилання позивача на укладені між сторонами угоду від 21.02.2006 року; додаткову угоду № 27 від 22 лютого 2016 року є безпідставними, оскільки їх умови змінені додатковою угодою від 01.09.2016 року до контракту з науково-педагогічним працівником № 1089 від 07.06.2005 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 29.12.2017 р. відповідачем у погашення заборгованості за кредитним договором № 09/2006/0049Фжк від 24.02.2006 р. за ОСОБА_1 було сплачено 14572,00 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.929289193.1 від 29.12.2017 року; 14970,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.929026387.1 від 29.12.2017 року; 10370,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.929076897.1 від 29.12.2017 року, а всього: 39912,00 грн. (14572 грн. + 14970 + 10370 грн.), що на дату валютування 03.01.2018 року за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, встановленим НБУ становило 1422,01 доларів США (т.с. 1 а.с.50-51).

Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суду першої інстанції були надані квитанції:

1) № 0.0.929289193.1 від 29.12.2017 року на суму 14572,00 грн., назва послуги: погашення кредиту; період оплати: 17.12.2017 року; призначення: погашення заборгованості по кредитному договору № 09/2006/0049 Фжк від 24.02.2006 р.; платник ОСОБА_1 ;

2) № 0.0.929026387.1 від 29.12.2017 року на суму 14970,00 грн.; призначення: погашення заборгованості по кредитному договору № 09/2006/0049 Фжк від 24.02.2006 р.; платник ОСОБА_1 ;

3) № 0.0.929076897.1 від 29.12.2017 року на суму 10370,00 грн.; призначення: погашення заборгованості по кредитному договору № 09/2006/0049 Фжк від 24.02.2006 р.; платник ОСОБА_1 .

Надані суду квитанції № 0.0.929289193.1 від 29.12.2017 року; № 0.0.929026387.1 від 29.12.2017 року, № 0.0.929076897.1 від 29.12.2017 року спростовують доводи позивача щодо погашення відповідачем заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №09/2006/0049 Фжк від 24.02.2006 року.

Наданими суду відповідачем письмовими доказами підтверджено виконання його зобов`язання сприяти позивачу в поверненні кредиту та докладанні зусиль для погашення кредиту.

15 грудня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики № 1 (поворотної фінансової допомоги), відповідно до якого відповідач надав позивачу 162400,00 грн. поворотної фінансової допомоги (т.с. 1 а.с.181-182).

Крім того, як вже було встановлено судом, згідно із довідкою ПАТ «КБ «Надра» від 21.06.2018 р. № 1-10-5923, 24.02.2006 р. ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 33750,00 дол. США згідно із кредитним договором № 09/2006/0049Фжк по продукту «Придбання споживчої нерухомості». Станом на 19.06.2018 р. зобов`язання перед Банком по кредиту відсутні, кредит закрито. Загальна сума платежів позичальника за весь період по кредиту складає 68493,11 дол. США, що включає платежі: за тілом кредиту у розмірі 33750,00 дол. США, за відсотками по кредиту у розмірі 21372,96 дол. США, за комісією по кредиту у розмірі 12818,40 дол. США, за пенею по кредиту у розмірі 551,75 дол. США. Також 22.03.2018 р. по кредиту було сплачено заборгованість за нарахованою пенею у розмірі 50000,00 грн.

Як зазначив позивач у позові, підтвердили представники позивача та не заперечував представник відповідача в судовому засіданні, у результаті припинення оплати університетом заборгованості, станом на 27.03.2018 р. у ОСОБА_1 перед Банком за кредитним договором № 09/2006/0049Фжк від 24.02.2006 р. утворилася заборгованість у розмірі 9794,97 дол. США та заборгованість за нарахованою пенею у розмірі 50000 грн., яку позивач сплатив самостійно. Всі інші платежі здійснювались відповідачем.

За ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Таким чином, відповідач сплатив на користь позивача 58698,14 дол. США (68493,11 дол. США 9794,97 дол. США).

58698,14 дол. США (кошти, сплачені відповідачем на користь позивача) 33750,00 дол. США (заборгованість за тілом кредиту) 21372,96 дол. США (заборгованість за відсотками по кредиту) = 3575,18 дол. США (перевитрата університету на користь ОСОБА_1 ).

Отже, відповідач в повному обсязі сплатив за позивача тіло кредиту та відсотки по кредиту за кредитним договором № 09/2006/0049Фжк від 24.02.2006 р.

Угодою від 21.02.2006 р., додатковою угодою № 27 до контракту з науково-педагогічним працівником № 1089 від 07.06.2005 року та додатковою угодою від 01.09.2016 року сторони передбачили таке: університет зобов`язується сприяти в набутті працівником права власності на квартиру, а саме, виконувати обов`язки Працівника по поверненню кредиту в розмірі основної суми кредиту та відсотків за користування кредитом. Сплату пені та інших зобов`язань за кредитним договором передбачено не було.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо безпідставності вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за Контрактом з науково-педагогічним працівником від 07.06.2005 року № 1089 в частині виконання обов`язків ОСОБА_1 за кредитним договором № 09/2006/0049 Фжк, укладеним 24.02.2006 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 у розмірі 324875,06 грн.

Позовну вимогу щодо стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 74733,74 грн. позивач обґрунтував положеннями ст. 536 ЦК України.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач не надав доказів користування відповідачем грошовими коштами позивача. Позовна вимога в частині стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами є безпідставною.

Також суд першої інстанції правильно вважав, що не підлягає задоволенню позовна вимога позивача у цій справі про стягнення з відповідача 200000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, оскільки вона базується на припущеннях позивача, що йому завдана моральна шкода відповідачем в зв`язку з порушенням умов контракту з науково-педагогічним працівником № 1089 від 07.06.2005 року; додаткової угоди до Контракту, підписаної сторонами 01.09.2016 року, яких судом першої інстанції не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При вищевикладених обставинах, оцінюючи зібрані у цій справі докази в їх сукупності, виходячи із встановленого у судовому засіданні факту недоведеності обставин, на яких ґрунтується позов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі слід відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 є такими, що дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в його позові, яку він та його представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2017 року, з урахуванням змін рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 10 липня 2017 року, у справі ЄУН № 331/5027/15-ц за позовом ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т.с. 1 а.с. 47-48), яким з ОСОБА_1 на користь Банку було стягнуто заборгованість на загальну суму лише 284779,40 грн. (217292,29 грн. заборгованості за кредитом + 9769,67 грн. заборгованості за відсотками + 7717,60 грн. комісії + 50000,00 грн. пені), набрало законної сили 10 липня 2017 року, тобто вже після укладення та набрання чинності з 01.09.2016 року між сторонами у цій справі ОСОБА_1 та Класичним приватним університетом, додаткової угоди до контракту з науково - педагогічним працівником № 1089 від 07.06.2005 року, яка діє до остаточного виконання університетом прийнятих на себе зобов`язань згідно угоди від 21.02.2006 року, і за змістом якої університет лише зобов`язується сприяти працівнику в поверненні кредиту і лише в розмірі основної суми кредиту та відсотків за користування кредитом, згідно з кредитним договором 09/2006/0049 Фжк від 24.02.2006 року та докладе зусилля для погашення кредиту.

Суд першої інстанції правильно вважав, що «сприяння в поверненні кредиту» та «докладання зусиль» для його погашення не є зобов`язанням відповідача виконувати обов`язки позивача за вищезазначеним кредитним договором ОСОБА_1 перед Банком, стороною якого відповідач не був і не є та не приймав на себе зобов`язань поручителя.

Разом із тим, відповідачем у добровільному порядку в рахунок погашення заборгованості позивача за кредитним договором № 09/2006/0049Фжк від 24.02.2006 року сплачено 14572,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.929289193.1 від 29.12.2017 року; 14970,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.929076897.1 від 29.12.2017 року, що, в свою чергу, свідчить про сприяння університетом працівникові у поверненні кредиту за вищезазначеним кредитним договором із Банком.

Крім того, додатковим доказом «сприяння» є укладений 15 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та університетом договір позики № 1 (поворотної фінансової позики), відповідно до якого відповідач надав позивачу 162400,00 грн. поворотної фінансової позики (т.с. 1 а.с.181-182).

Належні, допустимі докази недійсності цього договору позики сторін у матеріалах цієї справи відсутні.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно виходив у цій справі із презумпції правомірності правочину - цього договору позики сторін (ст. 204 ЦК України).

В разі відмови у задоволенні первісних позовних вимог позивача до відповідача у цій справі (про стягнення заборгованості за контрактом), похідні від них позовні вимоги позивача до відповідача (про стягнення процентів, відшкодування моральної шкоди) також не підлягали задоволенню у цій справі.

Крім того, стягнення будь-якої моральної шкоди з університету на користь працівника взагалі не передбачено вищезазначеним контрактом сторін.

Також сторонами в апеляційному суді визнавалось (ст. 82 ч. 1 ЦПК України), що заборгованість за вищезазначеним кредитним договором ОСОБА_1 перед Банком відсутня, обтяження вищезазначеної квартири позивача скасовано, та позивач вже провів відчуження цієї «кредитної» квартири, що належала йому на праві власності, на користь третьої особи за власним бажанням без повідомлення та без згоди університету.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 та його представники не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу ОСОБА_1 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 17.02.2020 року, оскільки у період з 15.02.2020 року по 16.02.2020 року включно мали місце вихідні дні.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Бєлка В.Ю.Онищенко Е.А.