Справа № 308/5677/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Малюк В.М.,

при секретарі Матіко Я.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Цебрик Любомир Васильович до Пречинської районної кредитної спілки «Тур`я», з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору кредиту-поруки №194/2 від 29.07.2008 року,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Цебрик Л.В., звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з зазначеною позовною заявою мотивуючи її тим, що 29.07.2008 року між нею та Перечинською районною СК «Тур`я» було укладено Договір кредиту-поруки №194-2, згідно якого вона отримала кредит в розмірі 4000 грн. з кінцевим терміном повернення 28.07.2010 р. зі сплатою 45% річних за користування кредитом, а також інші відсотки у випадку передбачені договором. Згідно вказаного договору ОСОБА_2 виступила поручителем перед КС «Тур`я» за виконання ОСОБА_1 обов`язків за Договором та відповідає перед кредитодавцем за порушення Позичальником зобов`язань у повному обсязі. Відповідно до п.2.4 та підпункту «а» п.4.4 Договору, додаткові відсотки за користування кредитом нараховуються і сплачуються і після закінчення строків, у разі якщо у позичальника існує прострочена заборгованість з відповідного платежу, у випадку несвоєчасної сплати місячного платежу виникає прострочена заборгованість, зростають ризики неповернення кредиту, а плата за користування кредитом у такому разі процентна ставка збільшується на 180% річних про що здійснюється також письмове повідомлення позичальника протягом 7-ми календарних днів з дати настання такої обставини. Однак, такі положення вказаного договору порушують вимоги ч.5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та встановлюють дискримінацію стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки, а тому є несправедливим.

Зазначає, що за положеннями ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції станом на 29.07.2008 року, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема: 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до п. 5 ч, 3 ст. 18 Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

В даному випадку, представник позивача стверджує, що вартість продукції у вигляді кредитної послуги була встановлена на рівні 45 % річних (п, 1,3 договору), а в п.п. «а» п. 4.4 договору зазначено розмір відсотків на 180 % річних більше (225 %), тобто сума компенсації зросла до 444,4 %, що у 10 разів за 45 %.

Оцінюючи зміст укладеного договору та порівнюючи, встановлену підпунктом «а» пункту 4.4 договору відсоткову ставку з базовою відсотковою ставкою, правильним і справедливим є висновок про те, що вимоги підпункту «а» пункту 4.4 договору щодо визначення відсотків у розмірі 225 %, які нараховуються на непогашену суму кредиту, є несправедливими, суперечать принципам розумності та добросовісності, тягнуть як наслідок дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальнику як споживачу послуг кредитної спілки.

Враховуючи вищенаведене, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Цебрик Л.В. просить суд, договір кредиту-поруки №194/2 від 29.07.2008 року між Перечинською кредитною спілкою «Тур`я» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в частиніп.1.3, п.2.4 та підпункт «а» п.4.4, визнати недійсним.

В порядку передбаченому ЦПК України, представником відповідача - Перечинською районною кредитною спілкою «Тур`я» подано до суду відзив, з якого слідує, що зазначені позовні вимоги відповідач повністю заперечує та просить залишити такий позов без задоволення. Зазначає, що 29.07.2008 р. між позивачем - Великоберезнянською філією №2 Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я» в особі виконавчого директора Гайданки М. В. і позичальником - ОСОБА_1 та поручителем ОСОБА_2 був укладений договір кредиту-поруки № 194/2, згідно якого позивачем отримано кредитні кошти на засадах строковості, зворотності, цільового характер використання, платності та забезпеченості у розмірі - 4 000,00 грн., а поручитель зобов`язалась відповідати перед кредитором Спілкою, солідарно із боржником за виконання її зобов`язання у повному обсязі. ОСОБА_1 порушила свої зобов`язання (п.п. 1.1., 2.2, 2.3., Договору), остання сплата кредитної заборгованості була здійснена 30.04.2009 р. в сумі - 400,00 грн., а тому станом на 23.03.2017 р. заборгованість по договору кредиту-поруки складає 14 202,32 гривень, з них: по кредиту - 3117,54 гривень, по відсотках за користування кредитом - 11084,78 гривень. Вказує, що відсоткова ставка 45 % примінена при розрахунку кредитноїзаборгованості - незмінна, стала, базова, вказана в умовах договору кредиту-поруки) а саме:п.1.3. за користування кредитом сплачуються відсотки зазначені в розрахунку (п.2.3 договору) із розрахунку 45 відсотків річних а також інші відсотки, у випадках передбачених договором. П.2.2.договору кредиту-поруки № 194/2 кредит надається позичальнику для соціальних потреб та підлягає поверненню разом з відсотками за користування ним у відповідності до розрахунку, визначеного пунктом 2.3. договору та іншими положеннями договору, якими визначається плата за користування кредитом. П. 2.4. Додаткові відсотки за користування кредитом нараховуються і сплачуються і після закінчення строків, визначених у пункті 2.3. договору, у разі якщо у позичальника існує прострочена заборгованість з відповідного платежу.Відсотки нараховуються до повного погашення кредиту (ч.1 ст.1048 ЦК України).Крім цього, ОСОБА_1 не спростовано належними та допустимими доказами, що сума кредитної заборгованості перед спілкою є іншою, ніж та, що зазначена у позові спілки; ОСОБА_1 не надано контрозрахунку; будь-яких відомостей щодо погашень боргу, у більшому розмірі ніж зазначено за даними карточки платежів по гривневому кредиту. Відтак, ОСОБА_1 не наведено доводів і не подано належних і допустимих доказів на спростовання розрахунку заборгованості спілки.Сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства. Договір кредиту-поруки № 194/2 від 29.07.2008р. був підписаний ОСОБА_1 , ОСОБА_2 власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами.Зі змісту договору кредиту-поруки № 194/2 від 29 липня 2008р. вбачається, що на момент його укладення він відповідав вимогам чинного законодавства України і містив повний об`єм інформації у відповідності до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". За таких обставин, позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Цебрик Л.В. до Пречинської районної кредитної спілки «Тур`я» про визнання частково недійсним договору кредиту-поруки №194/2 від 29.07.2008 року, представник просив залишити без задоволення.

Позивачка та її адвокат в судове засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені своєчасно і належним чином, однак в матеріалах справи міститься їх заява про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримують повністю.

Представник відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явилися повторно, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені своєчасно і належним чином, в тому числі через сайт Судової влади.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку.

Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Частиною 1статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що 29.07.2008 року між позивачкою та Перечинською районною КС «Тур`я» було укладено Договір кредиту-поруки №194-2, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 4000 грн. з кінцевим терміном повернення 28.07.2010 р., факт отримання коштів підтверджується видатковим касовим ордером №457 від 29.07.2008р.

Згідно вказаного договору ОСОБА_2 виступила поручителем перед КС «Тур`я» за виконання ОСОБА_1 обов`язків за Договором та відповідає перед кредитодавцем за порушення Позичальником зобов`язань у повному обсязі.

Відповідно до п.1.3. Договору кредиту поруки №194-2 від 29.07.2008р, за користування кредитом сплачуються 45 % річних, а також інші відсотки у випадках, передбачених договором.

У відповідності до п.2.4 Договору, додаткові відсотки за користування кредитом нараховуються, сплачуються і після закінчення строків, визначених у п.2.3 Договору, у разі якщо у позичальника існує прострочена заборгованість з відповідного платежу.

Згідно п.4.4 Договору кредиту поруки вбачається, що у випадку несвоєчасної сплати місячного платежу виникає прострочена заборгованість, зростають ризики неповернення кредиту, а отже і плата за користування кредитом у такому разі процентна ставка, визначена п.1.3 договору за кожен день користування кредитом з підвищеним ризиком неповернення збільшується на 180 % річних, про що здійснюється також письмове повідомлення позичальника протягом 7-ми календарних днів з дати настання такої обставини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Укладаючи оспорюваний договір кредиту-поруки №194/2 від 29.07.2008р. сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства.

З Договору кредиту-поруки №194/2 від 29.07.2008р. вбчається, що такий був підписаний позивачем та поручителем власноручно, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, про що свідчать їх підписи на кожному аркуші договору кредиту-поруки і кожний з них отримав примірник вказаного договору.

Тобто, волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку позивача ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 отримання кредиту, а з боку Спілки повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як роз`яснено судам в п. 14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Аналогічну думку висловлено пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ пре визнання правочинів недійсними", яким роз`яснено, що судам необхідно враховувати, згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, що зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України. міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенню, також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтов-ну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно ч.ч. 5, 7 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно до п.5, 10 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Із наявного в матеріалах справи спірного Договору кредиту поруки №56/2 від 22.02.2008 року вбачається, що позивачка була ознайомлена з усіма істотними умовами договору, про що стоїть її особистий підпис на кожній сторінці оспорюваного договору.

Відповідно до ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку починається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто або через уповноважену особу або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані за договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

Таким чином, суд констатує, що позивач, фактично отримавши грошові кредитні кошти, приступила до виконання договору і не скористалася своїм правом, передбаченим ЗУ «Про захист прав споживачів», відмовитися в односторонньому порядку від кредитного договору.

Договір кредиту-поруки № 194/2 від 29.07.2008 р. був підписаний ОСОБА_1 , ОСОБА_2 власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами.

При укладенні спірного договору кредиту-поруки - № 194-2 від 29.07.2008 р. боржники були ознайомлені з умовами цього договору, зокрема з сукупною вартістю кредиту, розміром процентної ставки, строком кредитування, умовами кредитування, не заперечували проти них, тобто всі істотні умови, з якими мали ознайомитись, були викладені в тексті договору кредиту-поруки, з яким перед їх укладанням та підписанням особа знайомиться, а тільки потім підписує.

Крім цього, як слідує з матеріалів справи, позивачем оформлявся також аналогічний кредит, з аналогічними умовами, у тій же кредитній спілці, що свідчить про те, що позивач був добре обізнаним з умовами кредитування.

Як слідує з договору кредиту-поруки - № 194-2 від 29.07.2008 р., п.1.3 за користування кредитом сплачуються відсотки зазначені в розрахунку (п.2.3 договору) із розрахунку 45 відсотків річних а також інші відсотки, у випадках передбачених договором.

2.4. Договору, додаткові відсотки за користування кредитом нараховуються і сплачуються і після закінчення строків, визначених у пункті 2.3. договору, у разі якщо у позичальника існує прострочена заборгованість з відповідного платежу.

Відсоткова ставка - 45 % примінена незмінна, стала, базова, вказана в умовах договору кредиту-поруки. Відсотки нараховуються до повного погашення кредиту (ч.1 ст.1048 ЦК України).

п. 5.1. Договору, поручитель поручається перед спілкою за виконання, позичальником обов`язків за договором та відповідає перед кредитодавцем за порушення позичальником зобов`язань у повному обсязі (включаючи сплату всіх відсотків, збитків у тому числі - упущеної вигоди) солідарно терміном на десять років з дня укладення договору, але не раніше виконання всіх зобов`язань за ним.

Враховуючи вищенаведене, суд виходить з того, що на момент укладення договору позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Спілка надала позивачеві документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту та процентної ставки; розмір кредитних платежів є фіксованим на кожен місяць сплати.

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання недійсним в частині Договором кредиту поруки №194/2, позивач вказує на те, що п.1.3, п.2.4 та п.4.4 є несправедливими умовами даного Договору, оскільки передбачають нарахування додаткових відсотків у разі простроченої заборгованості після закінчення строку дії з відповідного платежу та підвищення процентної ставки за невиконання умов кредитного договору до 180% річних.

Однак, суд вважає, що дане твердження є необґрунтованим та спростовується наявним в матеріалах справи, в тому числі доданим до відзиву, розрахунком заборгованості ОСОБА_1 за оспорюваним договором, з якого вбачається, що за період з 29.07.2008 року по 28.07.2010 року нарахування відсотків за користування кредитом становило розмірі 45%. Строк виконання основного зобов`язання закінчився 28.07.2010 року, остання плата кредитної заборгованості відбувалась 30.04.2009 року в сумі 400 грн.Заборгованість за Договором кредиту-поруки №194/2 від 29.07.2008р. станом на 23.03.2017р. становить 14 202,32 грн.

Таким чином, як слідує з наданого розрахунку заборгованості, за період дії договору, позивачу було нараховано відсотки за користування кредитом згідно п. 1.3 оспорюваного Договору, що дає підстави суду зробити висновок про незмінність процентної ставки.

Оскільки, ОСОБА_1 не повернула Перечинській районній кредитній спілці «Тур`я» у визначені Договором строки суму Внеску та не сплатила суму нарахованих за користування ним процентів, то ОСОБА_1 , порушила умови Договору, оскільки такий обов`язок був передбачений.

Окрім того, позивачем не надано суду жодного належного доказу про нарахування ОСОБА_1 відповідно до п.2.4 Договору додаткових відсотків за користування кредитом після закінчення терміну дії договору.

У відповідності до ст.12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, спірний Договір кредиту поруки підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджувалося в подальшому відповідними діями обох сторін, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому частково виконували взяті на себе зобов`язання, відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі і щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, в договорі та загальних умовах, в графіку погашення кредиту, які підписані відповідачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про відсутність підстав для часткового визнання недійсним Договору кредиту поруки №194/2 від 29.07.2008 р., згідно положень ЗУ «Про захист прав споживачів».

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні поданого ОСОБА_1 позову слід відмовити за недоведеністю, безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 4 7, 10, 49, 76, 79, 211, 228, 244, 258 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 626 629 ЦК України, ст.ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Цебрик Любомир Васильович до Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я», з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору кредиту-поруки №194/2 від 29.07.2008 року відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.п.15.5 п.15 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються до або через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Повний текст рішення суду складено 13.02.2020 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду В.М. Малюк