Справа № 459/4149/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І.
Провадження № 22-ц/811/709/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.

секретаря: Фейір Х.О.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: Червоноградської державної нотаріальної контори, про визнання договору довічного утримання незаконним, недійсним та нікчемним, та визнання незаконною та скасування реєстрації права власності на квартиру,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним, недійсним та нікчемним договір довічного утримання, що укладений 13.11.2015 р. між його покійним батьком та відповідачкою, а також визнати незаконною та скасувати реєстрацію права власності відповідачки на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що у момент укладання цього договору його батько перебував в такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними у зв`язку із наслідками інсульту, що мав місце 04.11.2014 р., і черепно-мозковою травмою, яку він отримав при падінні на підлогу під час інсульту. Вказав, що батько мав психічний розлад, не пам`ятав родичів, не орієнтувався у часі й просторі. Вважає, що через незаконність договору довічного утримання та набуття на його підставі відповідачкою у власність квартири батька було порушено його права й інтереси, оскільки дане майно батько заповів йому згідно з заповітом від 03.07.2008 р.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Посилається на те, що його мотивуванням визнання правочину нікчемним було недотримання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення, а саме що його батько не підписував спірний правочин. Стверджує, що відмовляючи у задоволенні його клопотань про призначення судово-почеркознавчої експертизи, суд першої інстанції обмежив його в доказуванні наявності підстав для визнання правочину нікчемним. Зазначає, що суд відмовив лише у визнанні правочину недійсним, відтак вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи. Крім цього, суд першої інстанції відмовив йому у витребуванні інформації необхідної для доказування нікчемності правочину, вважає, що суд обмежив його процесуальні права.

Просить рішення суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Апелянт в судове засідання не з`явився, 18.08.2020 року представник позивача адвокат Левицький І.С. подав суду заяву про слухання справи без участі ОСОБА_3 та його представника.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 в момент укладення оспорюваного договору довічного утримання був абсолютно неспроможним розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 627 та статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність жилий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Матеріалами справи та судом встановлено, що батьком позивача є ОСОБА_4 , що стверджується копією відповідного свідоцтва про народження.

03липня 2008 року ОСОБА_4 склав заповіт на все своє майно на ім`я позивача.

04 листопада 2014 року ОСОБА_4 був госпіталізований до стаціонару невралогічного відділення Червоноградської ЦМЛ з діагнозом ішемічний інсульт в басейні правої середньої мозкової артерії з лівобічною геміанопсією, післяінфарктний склероз, забійна рана лобної ділянки голови.

13 листопада 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали нотаріально посвідчений договір довічного утримання, згідно з яким відчужувач передав у власність набувачці квартиру за адресою АДРЕСА_1 , а взамін цього остання зобов`язалася забезпечувати йому утримання та догляд довічно.

Як видно з інформаційної довідки 52902723, 13.11.2015 р. на підставі цього договору за відповідачкою зареєстровано право власності на вище вказану квартиру.

Згідно з копією свідоцтва про смерть, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до листа головного лікаря Червоноградської ЦМЛ, ОСОБА_4 помер з діагнозом хронічна серцево-судинна недостатність ІІ ст.; ішемічна хвороба серця; цереброваскулярна хвороба, наслідки перенесеного ішемічного інсульту. За період з 01.04.2015 р. по 31.12.2015 р. до ОСОБА_4 було зареєстровано чотири виклики на дім.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Як зазначено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (постанова Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15-ц).

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд неодноразово призначав судово-психіатричну експертизу за клопотанням позивача, однак експертиза не була проведена, а матеріали справи повернуті експертом у зв`язку з не сплатою позивачем вартості її проведення.

Згідно з вимогами ст. 76, 77, 78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що зібрані у справі докази, не містять даних про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 в момент укладення договору довічного утримання розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі ст. 225 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними підставам подання позову, які судом першої інстанції було досліджено та надано обґрунтовану оцінку.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують. оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильну оцінку зібраним у справі доказам є неприйнятними.

Оскільки судом правильно вирішений спір, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це вимагає позивач.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28.08.2020 року.

Головуючий: О.М. Ванівський

Судді: Н.П. Крайник

О.Я. Мельничук