Справа № 317/2417/20
Провадження № 2/317/890/2020
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького районного суду Запорізької області Мінгазов Р.В. розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 317/2417/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з позовною заявою було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову.

У вказаній заяві позивач просить суд накласти арешт на майно, що є предметом позову, а саме автомобіль марки BMW, автомобіль марки Volkswagen, автомобіль марки Infiniti, а також заборонити відповідачу та будь яким іншим особам вчиняти будь які дії щодо цього майна, в тому числі але не виключно купівлю-продаж, міну, дарування, передання в оренду, найм, переобладнання деталей,вузлів та агрегатів, їх демонтаж та інше, передання в користування чи розпорядження іншим особам, а також передати позивачу на відповідальне зберігання автомобіль марки Volkswagen.

В заяві зазначено, що з моменту реєстрації шлюбу позивач з відповідачем протягом всього часу проживали однією сім`єю та протягом всього періоду сімейних відносин спільно вели господарство. Однак, на даний час Позивач з Відповідачем проживають окремо, сімейні відносини фактично припинені, шлюб між ними розірвано 21.07.2020 року рішенням Запорізького районного суду Запорізької області.

За час шлюбу позивачем та відповідачем спільно та за спільні кошти було придбано наступне рухоме майно (транспортні засоби), що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: автомобіль марки BMW; модель: 5-Series; автомобіль марки Volkswagen; модель: Touareg; автомобіль марки Infiniti; модель: Q50.

При цьому транспортні засоби, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також правовстановлюючі документи на них (свідоцтва про реєстрацію) знаходяться у володінні та користуванні відповідача, доступу до цього майна позивач не має.

Відповідач не бажає розподілити майно порівну в добровільному порядку, що дає всі підстави припускати можливі наміри з його боку продати, приховати або замінити майно, з метою уникнути поділу даного майна в передбаченому законом порядку.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач вважає, що невжиття заходів по забезпеченню позову, враховуючи значну ціну позову, може зробити неможливим виконання рішення суду, у тому разі, якщо воно буде постановлено на користь позивача.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, приходжу до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 ст. 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо.

Відповідно п. 4 Постанови № 9 від 22.12.2006 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд при розгляді заяви повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Дослідивши вказану заяву, вбачається лише формальне посилання на те, що правам та інтересам позивача буде заподіяно шкоду та їх відновлення буде неможливим у майбутньому, проте не містить доказів реального наміру відповідача щодо відчуження, знищення або знецінення майна.

Також в поданій заяві про забезпечення позову позивач посилається на те, що рухоме майно (автомобілі), на яке необхідно накласти арешт належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , однак жодних документів підтверджуючих належність вищевказаного майна до матеріалів справи не долучено.

Отже суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні заяви оскільки позивач не надав доказів належності рухомого майна та доказів існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову,

Керуючись ст. 149-153, 157, 258-261, 352-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 317/2417/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.п.п. 15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Р.В. Мінгазов