Справа № 466/1437/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року Шевченківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Зими І.Є.

з участю секретарів Борис У.Я., Назаркевич Ю.В., Молінської С.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові, в порядку загального провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним майном подружжя, -

встановив:

27.02.1018р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким визнати будинок АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю. До спільного розгляду було прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 , в якому остання просила визнати вказане спірне майно спільною сумісною власністю подружжя сторін у справі.

Крім того, ухвалою Шевченківського райсуду м. Львова від 18.06.2019р. дана справа була об`єднана в одне провадження зі справою за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 свої вимоги мотивує тим, що перебував з ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі з 28.04.2009р.. За рішенням суду шлюб було розірвано 28.01.2015р. Ще до реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у них з відповідачкою за первісним позовом народилась дочка - ОСОБА_5 . Після її народження, мати з дитиною, близько двох років проживали по АДРЕСА_2 , у батьків ОСОБА_3 В подальшому, бажаючи, щоб дочка виховувалась обома батьками, з квітня 2007 року сторонами прийнято рішення проживати разом в будинку по АДРЕСА_1 . На той час помешкання було повністю благоустроєно та омебльовано за особисті кошти позивача. Вказане житло було фактично набуте ОСОБА_1 ще до виникнення у сторін подружніх відносин, лише правовстановлюючі документи на будинок видано у період перебування останніх у зареєстрованому шлюбі.

Так, спірний будинок, який на даний час зареєстрований за АДРЕСА_1 , складається з приміщень загальною площею 83,1 кв.м. До такого стану його було приведено позивачем, внаслідок реконструкції з проведенням добудови та надбудови раніше існуючої квартири АДРЕСА_3 , ще до реєстрації шлюбу і до початку фактичного проживання разом з ОСОБА_3 .

Право власності на квартиру АДРЕСА_4 набуте ОСОБА_1 на підставі договору міни від 08.11.2004 року. Інша частина спірного будинку була набута ним також до створення фактичної сім`ї з відповідачем, за його особисті кошти.

Фактично, сімейне життя було припинене між сторонами ще у 2011 році, тобто задовго до розлучення. На даний час позивач мешкає за іншою адресою. Відповідач з дочкою ОСОБА_6 залишились проживати по АДРЕСА_1 , як члени сім`ї власника будинку, що не заперечувалось самою ОСОБА_3 при вирішенні інших спорів у суді.

Проте, в 2017 році ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя та просила визнати за нею право власності на 2/3 частини спірного будинку АДРЕСА_1 . Такі обставини змусили позивача звернутись до суду уже з даним позовом, оскільки фактично оспорюється його право приватної власності на спірне приміщення.

Однак, зважаючи на те, що ОСОБА_3 не брала жодної участі у набутті цього майна, у шлюбі між сторонами спільного майна нажито не було, тому вона не може претендувати на його частину. Відтак, вищевказаний спірний будинок ОСОБА_1 вважає особистою приватною власністю.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 просить суд визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що перебувала з ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах ще з 1997 року, вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки і вели спільне господарство. З 2004 року вони проживали у квартирі АДРЕСА_3 загальною площею 27,6 кв.м. З метою покращення житлових умов, ними спільно було прийнято рішення про реконструкцію квартири, добудови першого, надбудову мансардного поверху, яку вони в подальшому здійснювали за спільні кошти. Вона неофіційно працювала і зароблені кошти вкладались у будову. Також вважає суперечливими твердження ОСОБА_1 про те, що спірний будинок у 2007 році був повністю закінчений .Адже, ще у 2009 році такий не був добудований. Лише 29.04.2010 р. ОСОБА_1 отримав сертифікат відповідності державним будівельним нормам, після чого об`єкт було введено в експлуатацію. Відтак, оскільки право власності на будинок оформлено під час зареєстрованого шлюбу, такий збудовано сторонами за спільні кошти, ОСОБА_3 вважає, що його слід визнати спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічні пояснення остання виклала у письмовому відзиві на первісний позов, поданий до суду 08.05.2018р.

Також ОСОБА_3 просить суд встановити факт її спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 з січня 1998 року до квітня 2009 року. Стверджує, що вони познайомились у вересні 1997 року і через декілька місяців почали разом проживати, як одна сім`я без реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_3 . З 1999 по 2002 рік вони проживали спільно однією сім`єю в квартирі матері ОСОБА_1 по АДРЕСА_5 . Фактично з 1998 року вони стали проживати як подружжя, мали сімейний бюджет та вели спільне господарство, разом їздили на відпочинок.

08.05.2018р. ОСОБА_1 подав відзив на зустрічний позов, в якому просив відмовити в задоволенні такого. Зокрема, категорично заперечив твердження ОСОБА_3 про спільне проживання з нею подружжям з 1997 року, і що таке мало місце по АДРЕСА_1 . Зазначив, що на той момент він був неповнолітній і проживав за вказаною адресою з батьками, а шлюб між ним та ОСОБА_3 був зареєстрований лише в 2009 році. У 1997 році вони лише познайомились та періодично зустрічались, їх стосунки взагалі не мали характеру сімейних. На момент народження дитини , у 2005 році, ОСОБА_3 проживала за місцем своєї реєстрації у двокімнатній квартирі АДРЕСА_6 , де забезпечена житлом і на даний час, що спростовує мотиви зустрічного позову про відсутність у неї іншого житла. Роботи по реконструкції квартири АДРЕСА_3 він почав здійснювати самостійно у 2003 році і за власні кошти, тому проживати в цій квартирі у 2004 році було практично неможливо. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач брала участь у реконструкції житла, останньою не надано.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали свої вимоги з підстав, викладених в заяві та відзиві, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити за безпідставністю.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 , в судовому засіданні заперечили первісний позов та просили задовольнити зустрічний, надавши аналогічні викладеним в ньому та відзиві пояснення. Крім того зазначили, що фактично спірне нерухоме майно було створене за кошти їх сім`ї, яка фактично існувала . Вони спільно проживали, мали спільний бюджет, разом вирішували всі побутові питання, пов`язані з ремонтом та будівництвом. Кошти, отримані при народження їх спільної дитини, були витрачені на проведення будівельних робіт. Крім того, значні кошти були отримані ОСОБА_3 у борг від її сестри та кума , що стверджується власноручними розписками. Саме ці гроші і витрачались на створення спільного житла для їх сім`ї .

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків , з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі докази, оглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

В ході судового розгляду справи було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька сторін ОСОБА_5 . Між тим, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був зареєстрований лише 28.04.2009р. у Шевченківському відділі РАЦСу Львівського МУЮ, актовий запис № 134. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.01.2015р., яке набрало законної сили , вказаний шлюб було розірвано.

Частини 1 та 2 статті 21 Сімейного кодексу України чітко визначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Водночас відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України у разі якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

На думку суду, з врахуванням того, що позивач за зустрічним позовом за однією з вимог просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін за період з січня 1998 року по квітень 2009 року, то до спірних відносин з січня 1998 р. і до 01.01.2004 р. слід застосовувати положення КпШС України, який не передбачав юридичної можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу . Враховуючи викладене, відсутні підстави для задоволення зустрічного позову в цій частині .

В ході дослідження доказів, наданих сторонами в частині вимог ОСОБА_3 про факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.04 р. до квітня 2009 року, то суд приходить до наступного висновку.

Верховний Суд у своїй постанові від 30.10.2019 р. в справі № 643/6799/17 з цього приводу висловився про те, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Суд зазначив, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

У якості доказу факту проживання однією сім`єю у зазначений період ОСОБА_3 представила фотографії , на яких зафіксовані сторони у різних життєвих ситуаціях( зокрема на відпочинку, в гостях, тощо). Проте такі не можуть слугувати беззаперечним доказом постійного спільного проживання сторін однією сім`єю , ведення ними спільного господарства, наявності мети на придбання спільного нерухомого майна. Відповідач за зустрічним позовом не заперечував у судовому засіданні тієї обставини, що тривалий час зустрічався з ОСОБА_3 , у них народилась спільна донька, проте зазначав, що сторони до 2007 року проживали окремо.

Наведене стверджується і письмовими доказами, долученими до матеріалів справи. Так, як вбачається з довідки Комунальної 2-ої поліклініки ( т. 1 а.с. 192) ОСОБА_7 , дочка сторін , з моменту народження і до лютого 2007 року спостерігалась за адресою проживання - АДРЕСА_2 , у вказаному медичному закладі. За згаданою адресою і на даний час зареєстрована відповідач у справі.

Згідно довідки КП» Львівська 1-ша міська клінічна лікарні ім. Князя Лева від 28.10.15 р., ( т. 1 а.с. 36) , з 20.04.2007 р. по теперішній час донька сторін спостерігається у ВСМ № 2 за адресою проживання АДРЕСА_1 .

Крім того, згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22.05.2017р. у справі 466/7600/16-ц, яке набрало законної сили ( т. 1 а.с. 30-32) , в процесі розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права на проживання, надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька встановлено, що ОСОБА_3 та малолітня ОСОБА_7 проживають за адресою спірного житла з 2006 року. З моменту народження дитини сторони впродовж 3-х місяців з дня народження дитини не зареєстрували її за місцем її тодішнього проживання АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 вселилась з дитиною у спірне житло як член сім`ї власника та з його згоди , який і на даний час не заперечує їх право на користування житлом. Відтак, вказана обставина повторного доказування не потребує.

В ході судового розгляду, за клопотаннями сторін , були допитані у якості свідків сама відповідач ОСОБА_3 , її батько ОСОБА_8 , мати позивача за первісним позовом ОСОБА_9 . Показання вказаних осіб суд не приймає в якості беззаперечних доказів та відноситься до них критично , оскільки такі є особами, зацікавленими у результаті судового розгляду.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 , що є сусідом сторін , ствердив факт їх спільного проживання. Проте його показання щодо періоду такого проживання протирічать беззаперечним документальним доказам , зібраним в ході розгляду справи, відтак ставляться судом під сумнів.

Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до вимог ст.16 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи письмових доказів , на підставі договору міни від 08.11.2004 року ОСОБА_1 було набуте право власності на квартиру АДРЕСА_3 . За умовами вказаного правочину , позивач за первісним позовом здійснив обмін належних йому 7/9 частин квартири АДРЕСА_7 на квартиру АДРЕСА_3 , що належала неповнолітньому братові, від імені якого діяла мати , ОСОБА_11 . На той час квартира складалась з однієї житлової кімнати житловою площею 13,4 кв. м та кухні. Загальна площа квартири становила 27,5 кв.м.

Постановою Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю № 7 від 10.01.2005 року, зафіксовано самовільно здійснену ОСОБА_1 прибудову з надбудовою мансардного поверху, розміром 5,6 м на 5,7 м на АДРЕСА_8 ( т. 1 а.с. 40 ). В зв`язку з наведеним позивачем за первісним позовом було сплачено штраф у розмірі 85 грн., що стверджується копією квитанції , що міститься на а.с. 40 зв. т. 1 .

З копії поверхового плану та експлікації з інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 вбачається, що станом на 04.04.2005 року до квартири АДРЕСА_4 за вказаною АДРЕСА_9 , власником якої був ОСОБА_1 , були здійснені переобладнання та надбудова.

На даний час будинок під АДРЕСА_1 , складається з приміщень загальною площею 83,1 кв.м., а саме: приміщень першого поверху будинку, на якому розташовані: житлова кімната, площею 13,4 кв.м., хол (коридор), площею 13,4 кв.м., тамбур, площею 2,4 кв.м., санвузол, площею 5,5 кв.м., кухня, площею 4,3 кв.м. Всього на першому поверсі 39 кв.м. До приміщень на мансардному поверсі входить житлова кімната, площею 16,6 кв.м., хол, площею 25,2 кв.м. з виходом на балкон, площею 2,3 м кв., площа якого включена до площі допоміжного приміщення.

05.03.2007р. Шевченківська райадміністрація видала розпорядження №191 «Про узаконення реконструкції квартири з добудовою, надбудовою мансардного поверху, встановлення двохфункційного газового котла», з врахуванням посилання на висновок МВК, визнано технічну можливість подальшої експлуатації самовільно реконструйованої квартири АДРЕСА_3 з добудовою, надбудовою мансардного поверху згідно з проектними пропозиціями та встановлення двохфункційного газового котла згідно з технічним заключенням ЗАТ «Львівгаз» від 06.09.2006 року.

Проектні пропозиції з реконструкції та добудови з влаштуванням мансардного поверху для квартири розроблені 26.12.2006 року саме для вирішення питання про узаконення реконструйованої квартири.

Згідно Рішення Львівської міської ради № 418 від 09.04.2010 року, у зв`язку з присвоєнням поштової адреси та затвердженням нових реальних та ідеальних часток власникам будинку, ОСОБА_1 погоджено прийняття в експлуатацію приватний житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_10 після прибудови та надбудови.

Свідоцтво про право власності на житловий будинок видано позивачу за первісним позовом 15.12.2011р.

Вимоги по зустрічному позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації , на думку суду, пов`язані з заявленою вимогою ОСОБА_3 у цій же справі щодо визнання будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 83,1 кв.м., спільним майном подружжя .

Відповідно до п.1, п.3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до правової позиції ВСУ у справі №6-1568цс16 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Як зазначалось вище, право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 27,5 кв.м., було набуте позивачем за первісним позовом на підставі договору міни від 08.11.2004 року. В подальшому, проводились роботи з реконструкції та надбудови. Як зазначає позивач за первісним позовом, для проведення вказаних робіт ним використовувались його особисті кошти . Зокрема, 2 200 дол. США , що були на його рахунку у ДЛФ АТ « Кредит-Банк», яким він користувався на підставі договору на розрахунково-касове обслуговування від 22.10.02 р. , копія якого, як і довідка банківської установи про залишок коштів на валютному рахунку долучені до матеріалів справи ( т. 1 а.с. 57-59 ). Крім того, у період з липня 2003 р. по червень 2004 р. на підставі угоди він проживав у ФРН , де отримував оплату у розмірі 205 Євро у місяць. При цьому приймаюча сторона забезпечувала його місцем проживання та харчуванням ( т. 1 а.с. 61,74-76 ) . Відтак, він заощадив особисті кошти, які в подальшому і були витрачені на проведення робіт з будівництва. Суд приймає до уваги вказані твердження, оскільки такі доведені письмовими доказами.

Між тим, з підстав ст.ст. 77-79 ЦПК України, суд не приймає у якості доказів фінансової участі ОСОБА_3 у здійсненні реконструкції та надбудови спірного житла, долучені нею до матеріалів справи її власноручні розписки ( т. 1 а.с. 194- 196) , згідно яких нею ніби-то отримано в борг відповідно 10.09.05 р., 22.11.07 р. та 08.09.09 р. грошові кошти від її батька, сестри та кума . Так, вказані розписки виконані самою відповідачкою по зустрічному позову, яка зацікавлена у результаті розгляду справи. Під сумнів суд ставить і час виконання таких розписок , оскільки у них з юридичною точністю вказана мета отримання коштів , що безпосередньо пов`язана з предметом доказування у даному спорі.

Не знайшли в ході судового розгляду підтвердження і доводи ОСОБА_3 про те, що на будівельні роботи позивачем були витрачені їх значні спільні кошти, зокрема отримані від управління соцзахисту при народженні дитини ( т. 1 а.с. 179-180, 197-198; 212 ).

Крім того, з врахуванням наведених вище доказів щодо періоду проведення робіт з добудови та реконструкції квартири АДРЕСА_3 , суд приходить до висновку, що такі були здійснені позивачем за первісним позовом до 2006 року, тобто до моменту поселення у квартиру відповідачки та доньки сторін, виходячи з наступного .

Як вбачається з угоди № 1011 від 11.11.2004 року, укладеної між ОСОБА_1 і ПП «Вікна стиль», у вказаній вище квартирі в цей період уже облаштовано вікна та двері. ОСОБА_1 оплатив зазначеному підприємству за виконані роботи, що полягали у виготовленні віконних і дверних систем, підвіконня, відливів, додаткових комплектуючих та за послуги по монтажу виготовленої продукції, усього в сумі 5 281 грн., сплативши передоплату в сумі 500 євро, з доплатою відповідно 196 євро та 266 євро. Згідно п. 3.3 угоди, монтаж такої продукції за договором проводиться лише за наявності в будинку електроенергії.

В матеріалах справи також наявні копії накладних та товарних чеків за 2004-2005 роки, згідно яких ОСОБА_1 у цей період проводилась оплата за будівельні та оздоблювальні матеріали, такі як: бетон, цемент, пінопласт для утеплення стін, дюбеля, сверла, облицювальна плитка, кутники, ґрунтовки, клеї, сходинки, труби та інші.

Згідно угоди № 24 від 30.11.2005 року, укладеною ОСОБА_1 з ПП «КМЛ», останнім було замовлено та оплачено роботи по виготовленню міжповерхових сходів.

Наведене свідчить про те, що в 2006 році, належна ОСОБА_1 на праві власності квартира АДРЕСА_4 уже була реконструйована з розширенням її площі згідно з проектом.

Крім того, з метою встановлення періоду проведення робіт по добудові та реконструкції спірного житла та визначення вартості таких робіт , за клопотанням ОСОБА_3 ухвалою суду від 06.03.2019р. було призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Однак, матеріали справи були повернуті з експертної установи на адресу суду без виконання ухвали, в зв`язку з відмовою сторони провести оплату вартості експертизи.

Таким чином, остання не скористалась своїм правом з`ясування обставин, що мають значення для справи, зокрема встановлення реальної вартості, як квартири до реконструкції, так і теперішнього будинковолодіння, а також вартості і періоду здійснення самих будівельних робіт з реконструкції спірного житла.

Враховуючи викладене, факт періодичного спільного проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст.74 СК без наявності інших ознак сім`ї. Крім того, ОСОБА_3 не надала допустимих доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого ОСОБА_1 набув на праві власності спірне нерухоме майно.

Звернення з первісним позовом обумовлено тим, що ОСОБА_3 у 2017 році звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, предметом спору в якому є вищевказаний будинок.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

За змістом правового висновку ВСУ від 16.12.2015 року у справі за № 6-2641 цс 15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт видачі свідоцтва про право власності на спірний будинок в період шлюбу, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи наведене, слід дійти висновку, що ОСОБА_1 за власні кошти набув спірний будинок в цілому, який є результатом реконструкції з надбудовою та добудовою його власної квартири. Тому, з врахуванням , що таке право оспорюється відповідачем за первісним позовом, спірне майно слід визнати саме особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

З огляду на наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 за власні кошти придбано спірне житло, яке не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя, а тому вказане майно належить ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності.

В задоволенні ж зустрічного позову ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 83,1 кв.м. спільним майном подружжя слід відмовити за безпідставністю.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 772 грн. судового збору.

Також, згідно п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги

До матеріалів справи долучено акти виконаних робіт адвокатом Гірником В.М., який представляє інтереси ОСОБА_1 , згідно договору про надання правничої допомоги від 26.01.2018р., із детальним описом виконаних робіт. Також долучено квитанції на оплату ОСОБА_1 послуг адвоката на суму 8000 грн. на 6400 грн.

З врахуванням наведеного, з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 14 400 грн. витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст.4,13,76,81,82,83,89,95,263,265,268, ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати будинок АДРЕСА_1 , що в цілому складається з житлової площі 30 кв.м., всього по будинку 83,1 кв.м з господарськими спорудами, особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна - будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 83,1 кв.м., спільним майном подружжя - відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судові витрати: 2 772 грн. судового збору та 14 400 грн. витрат на правничу допомогу, що в загальному складає 17 172 ( сімнадцять тисяч сто сімдесят дві ) грн.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з моменту виготовлення повного його тексту, безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 14 лютого 2020 року.

Суддя І. Є. Зима