РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/1096/19

Провадження № 22-ц/4815/667/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 березня 2020 року, ухвалене в складі судді Гордійчук І.О., у справі № 569/1096/19,

в с т а н о в и в :

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою.

Позов мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 до серпня 2016 року проживала в належній йому квартирі за вказаною адресою. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2017 року шлюб між ними розірвано, після чого відповідач зібрала свої речі, залишила його квартиру та в ній не проживає більше двох років.

Однак, відповідач залишається зареєстрованою у належній йому квартирі, чим порушує його права та законні інтереси, як власника, оскільки він не може в повній мірі розпоряджатися своїм майном.

На підставі викладеного позивач просив суд усунути йому перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом шляхом зняття її з реєстрації задоволено частково. Позбавлено ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказане заочне рішення ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 6 лютого 2020 року за заявою ОСОБА_2 про його перегляд скасовано та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 березня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом шляхом зняття її з реєстрації відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач покликається на необґрунтованість рішення суду через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та не застосування норм матеріального права.

Зазначає, що оскаржуване рішення суд мотивував тим, що ОСОБА_2 у відповідності до ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України має право проживати в спірній квартирі, оскільки остання набута ними під час шлюбу, внаслідок чого продовжує існувати їх спільна сумісна власність.

Однак, при вирішенні даного спору судом не застосовано норми ст. 72 СК України, згідно частини першої якої, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, лише у випадку, якщо шлюб між ними не розірвано.

Крім того, частина друга вказаної статті категорично наголошує, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідачка була присутня при оголошені судового рішення про розірвання, укладеного між ними, шлюбу та усвідомлювала, що з того ж моменту могла використати своє право на формальне встановлення своєї частки права власності у раніше набутій на підставі шлюбу спільної сумісної власності.

Вважає, що оскільки, на протязі більш як трьох років вона не зробила жодного юридичного кроку щоб отримати правовстановлюючий документ, котрий вказував би на її частку власності у спірній квартирі, то презумпція спільної сумісної власності не зберігається.

З наведених підстав просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 березня 2020 року повністю та ухвалити нове.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 16 червня 2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2017 року.

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 10 жовтня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №1946, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 9 липня 2009 року №23251754.

З матеріалів справи вбачається, що 10 жовтня 2006 року при оформленні вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_2 надавалась нотаріально посвідчена згода на купівлю позивачем спірної квартири .

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №92771 від 27.08.2018 року ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .

Стаття 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з тим, у відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Однак, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Позивачем не заперечується, що спірна квартира була придбана під час його шлюбу із ОСОБА_2 та на неї розповсюджувався режим спільного сумісного майна подружжя.

Будь-яких доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на вказану квартиру матеріали справи не містять.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За наведеного, встановивши, що квартира АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю сторін та відповідач, як співвласник вказаної квартири, має право користуватися нею та, зокрема, зареєструвати у ній місце свого проживання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги щодо припинення презумпції спільної сумісної власності на спірну квартиру в зв`язку із закінченням, встановленого ст. 72 СК України, трирічного строку позовної давності для вимог про поділ майна подружжя, є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Однак, поділ спірної квартири не є предметом розгляду в даній справі.

Крім того, при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-258 цс15.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 березня 2020 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 серпня 2020 року.

Головуючий :

Судді :