Справа № 450/3338/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/811/3484/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Курій Н.М.

при секретарі Куцик І.Б.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , представника відповідачки ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Пустомитівської міської ради, відділу Держгеокадастру у Пустомитівському районі Львівської області, ОСОБА_3 про визнання незаконним і скасування рішення міської ради та визнання недійсним і скасування права державної реєстрації,-

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Пустомитівської міської ради, відділу Держгеокадастру у Пустомитівському районі Львівської області, ОСОБА_3 про визнання незаконним і скасування рішення міської ради та визнання недійсним і скасування права державної реєстрації.

В обгрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що рішенням Пустомитівської міської ради № 1369 від 25.02.2014 року «Про затвердження акту встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_3 .» порушено його (позивача) права, оскільки зареєстроване відповідачем ОСОБА_3 право власності на спірну земельну ділянку з межами визначеними без його (позивача) згоди обмежує доступ позивача до приміщення гаража. З урахуванням того, що право власності на земельну ділянку реєструвалося без погодженням меж з позивачем така реєстрація є незаконною.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 серпня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що звернувся з позовом до Пустомитівського районного суду за захистом своїх майнових і немайнових прав, а саме: він вважає, що своїми діями Відповідач 1 і Відповідач 2 спряли незаконній приватизації земельної ділянки Відповідачем 3, чим створили йому нестерпні умови, адже внаслідок таких дій він не може реалізувати своє немайнове право - вільно пересуватися своїм подвір`ям, а також користуватися своїм майном, а саме: гаражем.

Суд проігнорував долучені до справи документи, а саме: -Регламент Пустомитівської міської ради Львівської області, затверджений рішенням сесії Пустомитівської сільської ради №39 від 21.12.2010 року в п.33 якого чітко зазначено, що до повноважень вказаної вище ради відноситься вирішення відповідно до закону питань земельних відносин, а в Положенні про постійні комісії ради, яке є невід`ємним додатком до цього рішення взагалі жодного слова не сказано про те, що комісії мають право розглядати вказані спори, тим паче без участі обох зацікавлених сторін.

Також вважає, що судом не враховано позицію позивача, викладену у відповіді на відзив (заперечення) на позов від 30.12.2016 року, датовану 05 квітня 2018 року, про те, що він не погоджував меж земельної ділянки, як цього вимагає диспозиція ст.198 Земельного кодексу України не через те, що він вперто не хотів, як зазначено в рішенні суду, а тому, що він, належним чином не був повідомлений про те, що таке питання буде розглядатися на засіданні постійної комісії Пустомитівської міської ради.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 серпня 2019 року та рішення Пустомитівської міської ради №1369 від 25.04.2014 року «Про затвердження акту встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_3 » та рішення Пустомитівської міської ради №1431 від 06.05.2014 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність ОСОБА_3 », визнати недійсною та скасувати право державної реєстрації на земельну ділянку ОСОБА_3 , кадастровий номер земельної ділянки №:02:001:0243.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 489326 від 11.12. 2006 року ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,1383 га, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий № :02:001:0094. Згідно опису меж: від ОСОБА_5 до А землі ОСОБА_3 .

Згідно витягу з Протоколу № 23 засідання постійної комісії Пустомитівської міської ради з питань регулювання земельних відносин, архітектури та будівництва, вказаною комісією рекомендовано сесії Пустомитівської міської ради надати ОСОБА_3 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,1100 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

Згідно рішення сесії Пустомитівської міської ради № 1308 від 06.12.2013 року вирішено надати ОСОБА_3 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,1100 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

Згідно Акту встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_3 , який перебуває в Проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована: АДРЕСА_1 , такий (акт) ОСОБА_1 не підписаний.

Згідно рішення сесії Пустомитівської міської ради № 1369 від 25.02.2014 року вирішено затвердити акт встановлення меж земельної ділянки площею 0,1136 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 між її присадибною ділянкою та присадибною ділянкою ОСОБА_1 .

Згідно рішення сесії Пустомитівської міської ради № 1431 від 06.05.2014 року вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 . Вирішено передати ОСОБА_3 у власність земельну ділянку (кадастровий номер земельної ділянки - :02:001:0243) площею 0,1136 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на АДРЕСА_2 . Вирішено зобов`язати ОСОБА_3 проводити використання переданої їй земельної ділянки в межах охоронних зон інженерних мереж, які проходять через ділянку, за погодженням відповідних інженерно- експлуатаційних служб та забезпечувати доступ цих служб для їх експлуатації.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Пустомитівської міської ради, відділу Держгеокадастру у Пустомитівському районі Львівської області, ОСОБА_3 про визнання незаконним і скасування рішення міської ради та визнання недійсним і скасування права державної реєстрації, суд виходив з тих обставин, що доказів порушення прав позивача при приватизації земельної ділянки ОСОБА_3 позивачем суду не надано, як і не підтверджено факту переміщення межі чи накладення земельних ділянок.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.10 ст.123 ЗК України, рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва. За змістом пункту 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Тобто, при добросовісному виконанні набувачем земельної ділянки обов`язків щодо узгодження меж з користувачами чи власниками суміжних земельних ділянок, у разі, якщо користувач чи власник суміжної земельної ділянки безпідставно ухилився від погодження меж та не підписав акт, сама відсутність такого акта погодження меж не свідчить про незаконність рішення про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність.

Із наведеного слідує, що у цьому випадку підлягає доказуванню підставність чи безпідставність відмови позивача у підписанні акту встановлення меж земельної ділянки. Факт того, що акт узгодження меж земельної ділянки пропонувався позивачеві для підписання сторонами не заперечується.

Згідно доводів позивача в підтвердження підставності заявлених вимог, вбачається, що позивач звернувся до суду із метою захисту права власності на земельну ділянку, що йому належить та здійснення правомочності щодо користування такою земельною ділянкою певного розміру з визначеними межами.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Відповідно до ст. 124, 129 Конституції України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспрюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно п. 1, 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Із зазначених норм процесуального закону слідує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу позову.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, згідно Акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_1 , який знаходиться в Технічній документації по видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель адресою: АДРЕСА_1 , що межа земельної ділянки ОСОБА_1 із землями ОСОБА_6 від ОСОБА_5 до А проходить по сітчастій огорожі, з 13 до 15 межа проходить по умовній лінії, з 15 до 18 межа проходить по будівлі, з 18 до 1 межа проходить по умовній лінії. Вказаний акт підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Згідно Акту встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_8 , який перебуває в Проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована: АДРЕСА_1 , який не підписаний ОСОБА_1 межа земельної ділянки ОСОБА_3 , що межує із земельною ділянкою ОСОБА_1 від ОСОБА_5 до Д проходить по сітчастій огорожі.

Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем не представлено, а судами не здобуто жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт порушення прав позивача при приватизації земельної ділянки ОСОБА_3 , як і не підтверджено факту переміщення межі чи накладення земельних ділянок належних сторонам.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 серпня 2019 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2020 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.М. Курій