ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2020 року

Справа №638/7415/18

Провадження №22-ц/818/2563/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання права власності на майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року (суддя Шишкін О.В.), -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання права власності на майно.

Позовна заява мотивована тим, що 03.06.2006 року було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який було зареєстровано міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 1 Харківського обласного управління, актовий запис № 744. Після реєстрації шлюбу кожен із подружжя прізвище не змінював. В період перебування в зареєстрованому шлюбі на підставі договору довічного утримання (догляду) посвідченого 23.12.2008 року державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Лакізою І.В., реєстровий №1-2867, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , остання набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . Зазначений договір було укладено ОСОБА_4 зі згоди свого чоловіка ОСОБА_1 , що підтверджується копією нотаріально-посвідченої заяви від 23.12.2008 року, реєстровий № 1-2872.

У зв`язку з набуттям ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_2 у період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , за законом він також вважається власником 1/2 частини цього майна.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від, 19.09.2011 року, ухваленим по справі №2010/2-2088/11, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 02.09.2015 року. У зв`язку із смертю ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина. Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області звернулася племінниця ОСОБА_2 , яка 30.10.2016 року в нотаріальній конторі отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . За зверненням позивача до Дергачівської державної нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя на частину квартири АДРЕСА_1 , після померлої ОСОБА_4 , Державним нотаріусом Якименко О.І. 20.03.2017 року було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Підставою для прийняття такого рішення є те, що позивач ОСОБА_1 не надав до нотаріальної контори документи, що посвідчують право власності ОСОБА_4 на зазначену квартиру, а також у зв`язку з тим, що позивач ОСОБА_1 не надав документ, який посвідчує шлюбні відносини з ОСОБА_4 .

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував.

Третя особи - Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області свого представника до суду не направила.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частку у спільному майні подружжя, а саме: на Ѕ частину квартири №49 загальною площею 41,7 кв.м., житловою площею 25,6 кв.м., яка знаходиться в житловому будинку АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що набуття померлою ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру відбулось за час перебування у шлюбі з позивачем, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права.

Зазначає, що згідно інформаційної довідки право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_4 у частці 1/1 права власності, тобто на спірне майно не розповсюджувався режим спільної сумісної власності.

Також вказує на те, що під час розірвання шлюбу спорів щодо поділу майна, набутого за час шлюбу, не було, про що зазначено в рішенні Дергачівського районного суду Харківської області. Протягом перебування у шлюбі та після його розірвання ОСОБА_4 свої зобов`язання за договором довічного утримання виконувала самостійно, після її смерті відповідач прийняла спадщину та несла обов`язки по утриманню ОСОБА_5 до 20.12.2015 року. ОСОБА_1 жодних обов`язків за договором довічного утримання солідарно з набувачем ОСОБА_4 не виконував.

Розглядаючи справу, суд не з`ясував в чиїх інтересах укладався договір та чи солідарно подружжя виконувало обов`язки за цим договором.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який був укладений 03 червня 2006 року, зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 1 Харківського обласного управління, актовий запис № 744.

В період перебування в зареєстрованому шлюбі на підставі договору довічного утримання (догляду) посвідченого 23.12.2008 року державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Лакізою І.В., реєстровий №1-2867, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , остання набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19.09.2011 року, ухваленого по справі №2010/2-2088/11.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 02.09.2015 року.

12.02.2020 року відповідачем ОСОБА_2 надано суду свідоцтво про зміну імені та копію паспорта, де зазначено прізвище ОСОБА_2 , ім`я ОСОБА_2 , по-батькові ОСОБА_2 .

Спадкоємцем за законом на обов`язкову частку є ОСОБА_2 , яка є племінницею спадкодавця та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ч.1 статті 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частину четверту статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

За змістом статті 744 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір довічного утримання - це договір, за яким відчужувач передає набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За правилами статті 746 ЦК України сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. При цьому закон допускає, що набувачами за договором можуть бути кілька фізичних осіб, які стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання, на праві спільної сумісної власності, та відповідно несуть солідарний обов`язок перед відчужувачем (частина третя статті 746 ЦК України). Зміст обов`язків набувача за договором довічного утримання визначений у статті 749 ЦК України.

Таким чином, цивільне законодавство визначає, що виникнення спільної сумісної власності кількох осіб на майно, передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне виконання ними обов`язків за цим договором на користь відчужувача.

Визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеним під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був даний договір укладено саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

Наведене узгоджується із правовим висновком, зробленим Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Із матеріалів справи вбачається , що договір довічного утримання (догляду) було укладено ОСОБА_5 лише з ОСОБА_4 , яка значиться набувачем квартири АДРЕСА_1 .

Згідно інформації, що міститься у довідці з Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі вказаного договору у частці 1/1.

Посилання позивача на положення договору довічного утримання про те, що договір укладено ОСОБА_4 зі згоди свого чоловіка ОСОБА_1 , що підтверджується копією нотаріально-посвідченої заяви від 23.12.2008 року, реєстровий № 1-2872 не є свідченням того, що цей договір було укладено в інтересах сім`ї.

Недоведеним є і солідарне виконання ОСОБА_1 обов`язку з утримання ОСОБА_5 під час шлюбу з ОСОБА_4 , так і після його розірвання.

У договорі довічного утримання (догляду) передбачена можливість розірвання договору за згодою сторін, а у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання однієї зі сторін - у судовому порядку.

Оскільки за життя ОСОБА_4 договір розірвано не було, вказані обставини свідчать про виконання нею своїх обов`язків за цим договором.

Також п.16 договору встановлено, що у разі смерті набувача, обов`язки за договором переходять до тих спадкоємців, до яких перейде відчужена за цим договором квартира. За відсутності у набувача спадкоємців або при відмові їх від цього договору довічного утримання, квартира, що відчужена з умовою довічного утримання, повертається відчужувачу.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідач 22 жовтня 2015 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, чим висловила свою згоду на прийняття прав та обов`язків померлої ОСОБА_4 , з часу відкриття спадщини, тобто з 01 вересня 2015 року та з цього часу і до моменту смерті ОСОБА_5 виконувала обов`язки по утриманню останньої.

Вказані обставини встановлені рішенням по справі №638/17051/16-ц, яке набрало законної сили.

З огляду на викладене, сам по собі факт набуття ОСОБА_4 права власності на спірне майно за договором під час шлюбу не може бути підставою для визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на Ѕ його частину.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_1 - залишенню без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2138,90 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 81, 141, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року - скасувати і ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання права власності на майно - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2138,90 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.В.Котелевець

О.Ю.Тичкова

Повний текст постанови складено 28 серпня 2020 року