Справа № 565/284/15-ц
Провадження № 2-п/565/1/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2020 року м.Вараш

Кузнецовський міський суд Рівненської області в особі:

головуючого - судді Горегляд О.І.,

з участю:

- секретаря судового засідання - Алексейчик А.О.,

- правонаступника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

- представника правонаступника позивачки ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) - адвоката Русін Т.С.,

- правонаступника відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

- представника правонаступника відповідачки ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) - адвоката Бордюженко Е.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у м.Вараш Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (правонаступники ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 ) до ОСОБА_4 (правонаступник ОСОБА_5 ) про визнання недійсним договору дарування квартири, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_4 з вимогами: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 09 вересня 2004 року. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила наступні обставини. Наприкінці 2004 року її внучка ОСОБА_4 запропонувала їй свої послуги по догляду, забезпеченню харчуванням, утримання квартири в належному стані і взамін попросила відписати квартиру АДРЕСА_1 . Десь восени 2004 року, скориставшись перебуванням її сина ОСОБА_3 та його сім`ї за межами України, відповідачка приїхала до неї та запропонувала піти до нотаріальної контори для укладення договору довічного утримання, на що позивачка дала свою згоду. Згідно з доводами ОСОБА_1 вона не дала згоди на укладення договору дарування на вищевказану квартиру на пропозицію ОСОБА_4 , висловлену в кабінеті нотаріуса, зазначивши про домовленість щодо укладення договору довічного утримання, а не про укладення договору дарування квартири, а також, що їй невідомі наслідки укладення такого договору. Однак, на її зауваження відповідачка розповіла, що договір дарування і договір довічного утримання тотожні і різниці між ними немає. У подальшому ОСОБА_4 запитала позивачку чи вона дає згоду на укладення договору довічного утримання та, впевнившись, що остання підпише договір, взяла необхідні документи і зайшла в кабінет до нотаріуса, залишивши ОСОБА_1 у приймальні. Через декілька хвилин ОСОБА_4 запросила її в кабінет, де в присутності нотаріуса позивачка розписалась, не читаючи документа, оскільки має поганий зір, а окуляри забула вдома. Згідно з твердженнями ОСОБА_1 вона не читала підписаного договору, так як ОСОБА_4 забрала договір і в подальшому не надала можливості ознайомитися із його змістом. Перші два місяці після укладення договору, як зазначила позивачка, відповідачка сумлінно виконувала свої зобов`язання, а потім припинила забезпечувати її харчуванням, доглядати і поїхала до своєї матері ОСОБА_6 (дочки ОСОБА_1 ) у м.Нововолинськ Волинської області. Після від`їзду відповідачки протягом 2004-2013 років позивачка проживала сама, забезпечувала себе сама без будь-якої допомоги зі сторони ОСОБА_4 , самостійно виконувала всі побутові роботи по утриманню квартири та сплачувала комунальні послуги. Проте, як зазначила ОСОБА_1 , напочатку 2014 року вона почала почуватися дуже погано, тому звернулася за допомогою до ОСОБА_6 , яка погодилася доглядати за нею при умові укладення договору довічного утримання, так як її дочка відповідачка ОСОБА_4 вигнала її з квартири, де вона проживала. Це позивачку влаштовувало і вона почала збирати необхідні для договору документи. У вересні 2014 року, отримавши від ЖЕД №2 рахунок за комунальні послуги за серпень 2014 року, ОСОБА_1 замітила, що особовий рахунок № НОМЕР_1 по оплаті цих послуг рахується не за нею, а за відповідачкою ОСОБА_4 . Позивачка вказала, що з цього приводу вона звернулася до працівників ЖЕД №2, які повідомили, що власником квартири є ОСОБА_4 , яка 15 квітня 2010 року уклала з Кузнецовським міським комунальним підприємством договір з надання послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та надання комунальних послуг населенню. Неодноразово хотіла зв`язатися з відповідачкою в телефонному режимі, щоб з`ясувати на підставі чого вона стала власницею квартири, але марно. Тоді ОСОБА_1 звернулася до своєї дочки ОСОБА_6 , яка надала їй оригінали договору дарування квартири від 09 вересня 2004 року, технічного паспорта та договора на надання послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та надання комунальних послуг населенню №659 від 15 квітня 2010 року. Таким чином, як стверджує позивачка, лише у вересні 2014 року вона дізналася, що між нею і відповідачкою фактично був укладений договір дарування, чого вона не бажала. Згідно з доводами ОСОБА_1 договір дарування квартири АДРЕСА_1 був складений з порушенням діючого законодавства, оскільки при його складанні вона була введена в оману діями відповідачки і при його підписанні була впевнена, що підписує договір довічного утримання. При цьому ОСОБА_4 скористалась тим, що вона (позивачка) має поганий зір і не може прочитати підписаний нею документ, а також їх родинними стосунками. ОСОБА_1 зазначила, що оспорюваний договір порушує її права, так як в силу похилого віку і стану здоров`я, укладаючи договір, мала на меті відчуження на користь відповідачки квартири, яка є єдиним її житлом, лише за умови довічного утримання. При укладенні договору, як вказала позивачка, вона помилилася у правовій природі правочину, його правових наслідках, правах і обов`язках сторін, так як вважала, що укладений правочин є договором довічного утримання, відповідно до умов якого інша сторона зобов`язувалась здійснювати постійний догляд та утримання і лише після її смерті до відповідачки перейшло б право розпорядження нерухомим майном. В якості правової підстави позову ОСОБА_1 покликалася на ч.3 ст.203, ч.1 ст.229, ч.2 ст.235 ЦК України. Окрім цього, ОСОБА_1 просила суд накласти заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Згідно наказу Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 30 березня 2015 року №93/08, нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Кузнецовського міського нотаріального округу Приймаса В.О. з 30 березня 2015 року припинено у зв`язку зі смертю на підставі п.4 ст.30 Закону України «Про нотаріат».

31 березня 2015 року представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_7 подала в суд заяву про вжиття заходів забезпечення зазначеного позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднути чи зробити неможливим подальше виконання рішення суду.

Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області в особі судді Ковтуновича М.І. від 31 березня 2015 року вказану заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить відповідачці ОСОБА_4 згідно із договором дарування від 09 вересня 2004 року.

У заяві про зміну підстави позову від 23 квітня 2015 року представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_7 змінила підставу поданого ОСОБА_1 позову зі ст.229 ЦК України (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки) на ст.234 ЦК України (правові наслідки фіктивного правочину). На підставі ч.ч.1, 4 ст.202, ч.5 ст.203, ч.1 ст.215, ст.234 ЦК України, представник позивачки просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 09 вересня 2004 року, як такий, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим договором, тобто фіктивний правочин. Зазначені позовні вимоги ОСОБА_7 обґрунтовує наступним. Після укладення договору дарування і до теперішнього часу відповідачка не проживала і не проживає та не висловлювала бажання проживати в квартирі АДРЕСА_1 , в ній не зареєстрована, утриманням житлового будинку не займається і ніколи не займалася. Покликаючись на ст.722 ЦК України, представник ОСОБА_1 вказала, що право власності в обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Під прийняттям дарунка розуміється безпосереднє отримання обдарованим майна у володіння, користування, розпорядження, а також прийняття ним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору або символів речі (ключі, макети тощо). Згідно з доводами представника позивачки у даному випадку, як при укладенні договору дарування, так і після цього, не мало місце передача квартири позивачкою, ні прийняття її відповідачкою. Укладаючи правочин, ОСОБА_1 не передавала і не мала наміру передавати в майбутньому безоплатно майно у власність ОСОБА_4 . При цьому представник ОСОБА_1 зазначила, що стосовно договорів дарування нерухомих речей цивільним законодавством не встановлено правило про їх державну реєстрацію, тому момент укладення такого договору не може приурочуватися до моменту його державної реєстрації. Реєстрація права власності на нерухоме майно, отримане на підставі договору дарування, не впливає на визначення моменту виникнення у обдарованого права власності на нерухоме майно. ОСОБА_7 просила суд також врахувати такі обставини. Позивачка не має іншого житла, крім квартири АДРЕСА_1 , і після укладення договору дарування залишилася проживати в цій квартирі до теперішнього часу, зареєстрована в ній, утримує квартиру, не передавала відповідачці ні самої квартири, ні інших документів на квартиру, ні ключів від квартири, не вступала з відповідачкою в будь-які договірні відносини щодо користування квартирою. А відповідачка після укладення договору дарування квартири продовжувала і продовжує на даний час проживати в іншому помешканні і зареєстрована в тому помешканні, як за місцем свого постійного проживання. З моменту укладення договору дарування відповідачка не вчиняла жодних дій, спрямованих на реалізацію свого права, як власника на володіння, користування чи розпорядження квартирою, що разом з іншими обставинами свідчить про відсутність у ОСОБА_4 намірів на реалізацію свого права власності на квартиру.

Заочним рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області під головуванням судді Ковтуновича М.І. від 19 червня 2015 року відмовлено повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 09 вересня 2004 року, - через безпідставність позовних вимог.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 06 серпня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_7 відхилено, заочне рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19 червня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 06 серпня 2015 року скасовано, а справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заочним рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області в особі головуючого судді Горегляд О.І. від 06 липня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири задоволено повністю, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 36,4 кв.м., житловою площею 21,4 кв.м., укладений 09 вересня 2004 року між ОСОБА_1 , як дарувальницею, з однієї сторони, і ОСОБА_4 , як обдаровуваною, з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймасом В.О. 09 вересня 2004 року і зареєстрований в реєстрі за №1954 (бланк ВВК №849741).

Покликаючись на ст.ст.215, 216, 230 ЦК України, представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_7 у заяві від 03 серпня 2017 року просила суд ухвалити додаткове рішення в даній справі, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку застосування наслідків недійсності правочину з реєстрацією цього права.

Окрім цього, представник позивачки ОСОБА_1 09 жовтня 2017 року подала в суд заяву, в якій з метою виконання рішення про визнання договору дарування недійсним просила вирішити питання про скасування заходів забезпечення позову та зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_4 звернулася в суд 20 листопада 2017 року із заявою про перегляд заочного рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 липня 2016 року, ухваленого в результаті розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири. Вказану заяву відповідачка обґрунтовує неотриманням нею судових повісток з поважних причин та спотворенням фактичних обставин стороною позивача. Зокрема, ОСОБА_4 зазначила про ненадання суду позивачкою ОСОБА_1 належних і допустимих доказів, які б свідчили про її поганий зір чи вади зору на момент вчинення оспорюваного правочину, неоголошення нотаріусом Киці О.Н. змісту договору дарування. Згідно з твердженнями відповідачки до 2016 року позивачка читала газети та іншу кореспонденцію без окулярів, вона не була неписьменною або сліпою, тому посилання на порушення нотаріусом п.16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року є безпідставним. Вказала, що при вирішенні спору судом було взято до уваги лише свідчення позивачки, якій на момент розгляду справи (2016 рік) був 91 рік і яка навряд чи пам`ятала, що у 2004 році вона забула окуляри, коли ходила на визначну подію дарувати перший раз у житті коштовну річ квартиру своїй онуці на її день народження. При цьому ОСОБА_4 зазначила про неврахування судом факту вчинення оспорюваного правочину в день її народження та спливу строку позовної давності. Згідно з доводами відповідачки намір подарувати квартиру у позивачки виник не за один день, він довго обмірковувався як самою бабусею, так і був узгоджений із її трьома дітьми. ОСОБА_4 зауважила, що про намір ОСОБА_1 вчинити дарування квартири в її користь достовірно було відомо всім її трьом дітям і сусідам, що може бути підтверджено ними при допиті в якості свідків. У вказаній заяві відповідачка заперечує обгрунтування позову, що про оспорюваний договір позивачка дізналася лише у 2014 році. При цьому ОСОБА_4 наголосила на тому, що всі документи, долучені до матеріалів справи, у тому числі і договір дарування, зберігались у квартирі її бабусі позивачки, що беззаперечно підтверджує її обізнаність у всіх подіях, що відбувались, починаючи з договору дарування. Вважає показовим те, що власне представник позивачки надала у судове засідання копії документів, які вона могла отримати тільки від ОСОБА_1 . На переконання відповідачки, позивачка при здоровому глузді, ясній пам`яті і задовільному стані здоров`я подарувала їй квартиру на день народження.

Від відповідачки ОСОБА_4 20 квітня 2018 року надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову у виді заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 . Вказана заява обґрунтовується зловживанням процесуальними правами стороною процесу, зокрема, поданням до суду представником позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_7 заяви про скасування заходів забезпечення позову і заяви про ухвалення додаткового рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру в порядку застосування наслідків недійсності правочину з реєстрацією цього права попри відсутність невирішених судом позовних вимог при ухваленні заочного рішення у справі. Вважає, що представник позивачки намагається перекласти на суд свої прорахунки, допущені при формулюванні позовних вимог. На думку відповідачки ОСОБА_4 , розгляд цих заяв представника позивачки до моменту розгляду її заяви про перегляд заочного рішення в цій справі суттєво ускладнить поновлення порушеного права власності на квартиру, оскільки після смерті ОСОБА_1 відкрилася спадщина і по спливу 6 місяців, тобто з 01 травня 2018 року, спадкоємці, які заявили про своє бажання успадкувати майно (троє дітей померлої ОСОБА_1 або ОСОБА_2 , на яку оформлено заповіт), матимуть безперешкодну можливість оформити спадщину, внаслідок чого спірна квартира буде зареєстрована вже за новими власниками, що може істотно ускладнити чи навіть унеможливити ефективний правовий захист прав від незаконного переоформлення нерухомого житлового майна. Згідно з доводами відповідачки договір дарування, що мав місце у 2004 році, вчинений виключно у законний спосіб, права ОСОБА_1 оспорюваним нею правочином не порушені. Вважає, що позивачка, подавши завідомо безпідставний позов по спливу майже 12 років від дати укладення правочину, посягає на її (відповідачки) власність у фактично рейдерський, шахрайський спосіб.

01 жовтня 2018 року в суд від відповідачки ОСОБА_4 надійшла заява про перегляд заочного рішення (доповнення) із зазначенням наступних аргументів. За судовою практикою правові наслідки вчинення фіктивного правочину полягають у тому, що згідно зі ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин за загальними правилами вважається таким, що не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч.5 ст.203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ необхідно враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. ОСОБА_4 наголосила на тому, що за змістом позовної заяви саме з нею з квітня 2010 року укладено договір по наданню комунальних послуг. Відразу після укладення договору дарування вона не здійснювала догляд за бабусею, оскільки в неї на той час було двоє малолітніх дітей, за якими, на відміну від позивачки, потрібен був догляд. Сама ОСОБА_1 підтверджує, що до моменту подачі позову в суд вона самостійно себе утримувала, отримувала великий розмір пенсії, достатній для належного її проживання. На цей момент, як вказала відповідачка, вона перебувала у скрутному матеріальному становищі, що врешті решт і підштовхнуло бабусю до дарування саме їй квартири, оскільки решта її внуків, вже не говорячи про дітей, були добре забезпеченими. За приписами законодавства необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивачка, яка вимагає визнання правочину недійсним, повинна довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Разом з цим, висновки суду про наявність підстав до задоволення позову не можна вважати переконливими, оскільки суд пов`язав фіктивність договору з його невиконанням, тоді як за матеріальним законом визнання недійсним фіктивного договору пов`язане з наміром сторін створити правові наслідки правочину. Крім цього, ОСОБА_4 зауважила, що за змістом судового рішення її мати ОСОБА_6 нібито у 2014 році надала ОСОБА_1 оригінал договору дарування квартири від 09 вересня 2004 року, технічний паспорт та договір про надання комунальних послуг населення від 15 квітня 2010 року №659. Проте вказані доводи не відповідають дійсності. ОСОБА_6 категорично заперечує такі обставини і в разі допиту її в якості свідка в судовому засіданні під присягою, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, дасть свідчення про те, що вказані обставини не відповідають дійсності, оскільки в її розпорядженні ніколи не був оригінал договору дарування, вона його не бачила і в руках не тримала. Це є важливим моментом для встановлення істини у справі. Договір дарування квартири, який є предметом спору, весь час з моменту укладення з 2004 року знаходився у позивачки, яка надала його копію до матеріалів позовної заяви та оригінал під час судового розгляду. Згідно з доводами відповідачки вона приїхала в свій день народження до бабусі ( ОСОБА_1 ), яка сама відвела її до нотаріуса та особисто домовилася з ним заздалегідь про угоду і відвідувала його неодноразово під час підготовки змісту договору дарування. ОСОБА_4 зазначила, що вона раніше цього нотаріуса не бачила і не знала. У момент вчинення правочину нотаріус зачитав їм вголос зміст договору, підкреслив від себе, що гарний подарунок на день народження, повідомив, що нарешті побачив онуку, якій бабуся збиралась подарувати квартиру. Після цього вони поставили свої підписи. Відповідачка вважає безпідставним зазначення про вади зору ОСОБА_1 на момент вчинення правочину у 2004 році. При цьому вказала, що навіть у 2016 році, тобто через 12 років позивачка самостійно прийшла до суду і давала свідчення, правда ті, котрі змусила надати її дочка ОСОБА_2 . При застосуванні судом строків позовної давності ОСОБА_4 покликалася на практику Європейського суду з прав людини, який наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія» «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (постанова судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17). На переконання відповідачки, у даному випадку позивачка не довела, що строк позовної давності пропущено з поважних причин. Вказані обставини ОСОБА_4 просила суд врахувати при вирішенні її заяви про перегляд заочного рішення.

25 жовтня 2018 року від ОСОБА_2 , як правонаступника позивачки ОСОБА_1 в суд надійшов відзив на заяву про перегляд заочного рішення. Вважає, що заява ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення є безпідставною та необгрунтованою, тому задоволенню не підлягає. На переконання ОСОБА_2 , рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 липня 2016 року у справі №565/284/15-ц має бути залишено в силі, тому що ухвалено без порушень, з дотриманням та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, висновки суду повністю відповідають фактичним обставинам справи. Доказів, які мають істотне значення, поважності причин, які дійсно підтверджували би необізнаність відповідачки про час та місце розгляду даної справи, винесення судового рішення, відповідачка не надала. Зокрема, покликається на те, що цей спір існує з 2015 року, справа розглядалася Кузнецовським міським судом Рівненської області, апеляційним судом Рівненської області та Вищим спеціалізованим судом України. Відповідачці було про це достеменно відомо, тому подальше умисне ухилення від отримання будь-яких документів та повідомлень Кузнецовського міського суду Рівненської області, ігнорування та незацікавленість щодо результатів розгляду даної справи є її особистою позицією. Зазначила, що ОСОБА_4 не надала належних доказів, що вона мала можливість та ознайомилась із вказаним рішенням суду лише 31 жовтня 2017 року, та не посилається на докази, які не були враховані судом та мають істотне значення.

Позивачка ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , повторно виданим Вараським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 07 листопада 2017 року.

Із заявою про залучення до участі в справі як правонаступника позивачки ОСОБА_1 звернувся ОСОБА_3 . Про наявність підстав для правонаступництва позивачки ОСОБА_1 суду також повідомили ОСОБА_2 і ОСОБА_6 (її представник ОСОБА_8 ).

Згідно з ст.55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири у зв`язку з смертю позивачки ОСОБА_1 здійснено її заміну правонаступниками (дітьми) ОСОБА_3 , ОСОБА_6 і ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

У даному випадку суд визнав, що неявка відповідачки ОСОБА_4 в судові засідання на розгляд даної справи була зумовлена поважними причинами. Матеріали справи свідчать, що всі судові повістки та інші документи, які були направлені судом відповідачці ОСОБА_4 за місцем її проживання, вказаним у позовній заяві, і також за зареєстрованим її місцем проживання рекомендованими листами з повідомленням, повернуті суду згідно з довідками Укрпошти за закінченням терміну їх зберігання. Виклики відповідачки ОСОБА_4 вчинялися шляхом публікації відповідних оголошень у друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження за останнім відомим місцем її проживання на території України в газеті «Волинь нова». Виклики відповідачки через публікацію відповідного оголошення у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження не здійснювалися. Із пояснень ОСОБА_4 , наданих суду, слідує, що вона у період розгляду даної справи періодично виїжджала за кордон, тому була відсутня на території України за місцем свого проживання і не отримувала судових повісток, копії позовної заяви та інших документів, надісланих судом. Представник відповідачки акцентувала увагу на виправленні дат у медичній документації ОСОБА_1 , що була надана суду позивачкою та її представником без пред`явлення оригіналів. Із пояснень ОСОБА_2 (правонаступника позивачки ОСОБА_1 ) встановлено, що в 2004 році їй стало відомо від ОСОБА_1 про дарування останньою квартири для ОСОБА_4 . Ці дані впливають на з`ясування початку перебігу позовної давності. Окрім цього, суд врахував, що наведені відповідачкою ОСОБА_4 обставини щодо суті спору не були відомі суду під час здійснення заочного розгляду справи у зв`язку з її відсутністю та підлягають дослідженню, оскільки мають істотне значення для правильного вирішення даної справи.

З викладених підстав ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири задоволено, скасовано заочне рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 липня 2016 року, ухвалене в результаті розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири, призначено підготовче судове засідання та розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін, їх представників та правонаступників.

26 листопада 2018 року від представника відповідачки ОСОБА_4 адвоката Бордюженко Е.Р. у суд надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири. Згідно з доводами представника відповідачки вказаний позов ОСОБА_1 є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на фактичних обставинах справи, нормах матеріального права, тому підлягає відхиленню. Так, за змістом позову, договір дарування був оформлений під час приїзду ОСОБА_4 09 вересня 2004 року в м.Кузнецовськ, проте очевидним є те, що договір дарування за декілька хвилин, як про це вказано у позовній заяві, не складається. Підготовка договору потребує не тільки значного часу, а й заздалегідь принесених правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна, оцінку майна, проведення якої потребує також певного часу, та інше. При цьому, адвокат Бордюженко Е.Р. зазначила, що безпосередньо перед укладенням договору дарування ОСОБА_4 до бабусі не приїздила, оцінку майна, яка є необхідною складовою для оформлення правочину, не проводила, а тому є цілком очевидним, що підготовкою процесу укладення договору дарування займалась безпосередньо сама бабуся, спілкуючись на цю тему безпосередньо з нотаріусом і оговорюючи всі основні моменти правочину. Будучи при ясній пам`яті та здоровому глузді саме вона вибирала, чи дарування, чи заповіт буде вчиняти. Після спілкування з нотаріусом ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_4 , що це буде саме договір дарування. Представник відповідачки стверджує у відзиві, що суцільною неправдою є обставини щодо ОСОБА_6 , котру нібито ОСОБА_4 вигнала з дому, після чого ОСОБА_6 запропонувала ОСОБА_1 догляд за умови укладення з останньою договору довічного утримання. Спростувати ці обставини позовної заяви зможе особисто ОСОБА_6 у судовому засіданні. Крім того, як вказано у відзиві, у змісті позовної заяви зазначається про переоформлення особових рахунків на квартиру на ОСОБА_4 , хоча при цьому наголошується на тому, що відповідачка не мала наміру прийняти в дар квартиру, не збиралась користуватися нею та оформляти на себе. Копія технічного паспорта, що міститься в матеріалах справи, а саме її титульний лист також містить інформацію про переоформлення квартири з ОСОБА_1 на ОСОБА_4 . Копії документів договору дарування, технічного паспорта на квартиру, як вказала представник ОСОБА_4 , представник позивачки при підготовці позову могла отримати тільки від ОСОБА_1 , оскільки у відповідачки договору дарування не було. Згідно з доводами представника відповідачки, усі обставини позовної заяви є перекрученими та недостовірними. Після показань ОСОБА_6 стане очевидна самостійна підстава для відмови в позові через строки позовної давності. Також на переконання представника відповідачки, правове обгрунтування позову не грунтується на нормах закону. Так, за судовою практикою, правові наслідки вчинення фіктивного правочину полягають у тому, що згідно з ст.234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин за загальними правилами вважається таким, що не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч.5 ст.203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. За змістом судової практики при розгляді справ необхідно враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. При цьому адвокат Бордюженко Е.Р. наголосила на тому, що до позову не додано жодного доказу, який би міг свідчити про відсутність наміру у ОСОБА_1 подарувати квартиру, а у ОСОБА_4 прийняти її в дар. За змістом позовної заяви саме за ОСОБА_4 з квітня 2010 року укладений договір по наданню комунальних послуг. Відразу після укладення договору дарування відповідачка не здійснювала догляд за бабусею, оскільки на той час в неї було двоє малолітніх дітей, за якими, на відміну від позивачки, потрібен був догляд. Сама ОСОБА_1 підтверджує, що до моменту подачі позову в суд вона самостійно себе утримувала, отримувала розмір пенсії, достатній для належного її проживання. ОСОБА_4 на той момент перебувала у скрутному матеріальному становищі, що врешті решт і підштовхнуло бабусю до дарування саме їй квартири, оскільки решта її внуків, вже не говорячи про дітей, були добре забезпеченими. Представник відповідачки також зазначила, що за приписами законодавства необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивачка, яка вимагає визнання правочину недійсним, повинна довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. З урахуванням викладеного, представник ОСОБА_4 просить у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити повністю.

14 березня 2019 року представник правонаступника позивачки ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) адвокат Русін Т.С. подала в суд відзив на заяву про перегляд заочного рішення. Вважає, що в задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення має бути відмовлено через безпідставність, необґрунтованість, а також через те, що дана заява не підкріплена належними доказами, і ґрунтується виключно на припущеннях ОСОБА_4 , без належного врахування всіх суттєвих обставин, що мають значення для вирішення спору, та бажанні отримати незаконну майнову вигоду. Заява про перегляд заочного рішення підлягає задоволенню за наявності належних підстав. До них відносяться: поважність причин неявки в судове засідання; поважність причин, за яких особа не могла повідомити причини своєї неявки в судове засідання і наявність доказів, на які посилається заявник, і які мають істотне значення для правильного вирішення справи. Поважними причинами неявки можуть бути хвороба, тривале відрядження, інші обставини, що об`єктивно перешкоджали явці в судове засідання. Дані обставини повинні бути підтверджені відповідними доказами. Відповідачка повинна також вказати докази, що можуть вплинути на зміст прийнятого заочного рішення. До них варто віднести такі докази, які мають значення для справи, і можуть привести до ухвалення іншого рішення, протилежного винесеному цілком або частково, або зміні рішення. Наявність підстав для перегляду рішення необхідна в їх сукупності. При відсутності хоча б однієї з них заочне рішення не підлягає перегляду. На думку адвоката Русін Т.С., Павелків О.В. не надано суду жодного доказу, який би підтвердив поважність причин її неявки в судові засідання протягом 2015-2017 років. Посилання відповідачки, як на підставу неявки в судові засідання, на неналежне її повідомлення про час та дату розгляду даної справи та невірно зазначену адресу її проживання не заслуговує на увагу та спростовується наявними в матеріалах справи доказами (судовими повістками про виклик відповідачки до суду, що були направлені рекомендованими листами з повідомленнями за адресою: АДРЕСА_2 , та оголошеннями в газеті «Волинь-нова». Представник правонаступника позивачки ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) також вважає, що заява відповідачки про перегляд заочного рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 липня 2016 року у справі №565/284/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування не підлягає до задоволення, так як подана з пропущенням строків подання такої заяви і правові підстави для перегляду заочного рішення після набрання ним законної сили відсутні.

14 березня 2019 року відповідачка ОСОБА_4 подала в суд письмову заяву про застосування строків позовної давності, в якій вона просить суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність, відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , правонаступниками після смерті якої є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири у зв`язку із спливом строку позовної давності. В обгрунтування цієї заяви ОСОБА_4 вказала, що оспорюваний правочин договір дарування квартири вчинено 09 вересня 2004 року, а позовна заява ОСОБА_1 про визнання зазначеного правочину недійсним скерована до суду для розгляду 02 березня 2015 року, тобто майже через 11 років після його укладення. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатись», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивачка не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. Покликаючись на постанову судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17, відповідачка зазначила, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Згідно з доводами відповідачки, у даному випадку позивач не довела, що строк позовної давності пропущено з поважних причин.

Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 14 березня 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з викликом правонаступників позивачки, представника правонаступника позивачки, відповідачки, її представника та свідків: ОСОБА_5 і ОСОБА_9 в приміщення Кузнецовського міського суду Рівненської області (м.Вараш Рівненської області, мікрорайон Будівельників, будинок №3); відмовлено в задоволенні заяви представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_7 про ухвалення додаткового рішення за безпідставністю заявлених вимог; відмовлено в задоволенні заяви представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_7 про скасування заходів забезпечення позову за безпідставністю заявлених вимог; відмовлено в задоволенні заяви відповідачки ОСОБА_4 про вжиття заходів забезпечення позову за безпідставністю заявлених вимог. Вказана ухвала вмотивована наступними встановленими обставинами. Матеріали справи свідчать, що у позовній заяві від 27 лютого 2015 року і в заяві про зміну підстави позову від 23 квітня 2015 року ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 09 вересня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Інших позовних вимог у даній справі ОСОБА_1 не заявляла. Заочним рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 липня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири задоволено повністю, договір дарування квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 36,4 кв.м., житловою площею 21,4 кв.м., укладений 09 вересня 2004 року між ОСОБА_1 , як дарувальницею, з однієї сторони, і ОСОБА_4 , як обдаровуваною, з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймасом В.О. 09 вересня 2004 року і зареєстрований в реєстрі за №1954 (бланк ВВК №849741), визнано недійсним. Отже, всі позовні вимоги, заявлені ОСОБА_1 , з приводу яких позивачкою і її представником подано докази і пояснення, були предметом судового розгляду у даній цивільній справі №565/284/15-ц, за наслідками чого Кузнецовським міським судом Рівненської області 06 липня 2016 року ухвалено заочне рішення. Частиною 5 ст.216 ЦК України передбачено, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Проте в даній цивільній справі до 06 липня 2016 року, тобто до ухвалення Кузнецовським міським судом Рівненської області заочного рішення суду, ні позивачкою ОСОБА_1 , ні її представником ОСОБА_7 чи іншою заінтересованою особою не пред`являлось до ОСОБА_4 позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочину. Суд вирішував спір про визнання правочину недійсним без застосування наслідків недійсності такого правочину, тобто немайновий спір, у межах заявлених позовних вимог. При завершенні розгляду справи та ухваленні рішення 06 липня 2016 року суд не вбачав підстав для застосування з власної ініціативи реституції як наслідку недійсності оспорюваного договору дарування квартири. Окрім цього, на теперішній час ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2018 року заочне рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 липня 2016 року скасовано. Наведені обставини доводять необґрунтованість заяви ОСОБА_7 про ухвалення додаткового рішення та вказують на відсутність підстав для її задоволення. Забезпечення позову застосовується з метою недопущення ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду. Судом встановлено, що арешт на квартиру АДРЕСА_1 накладено ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 31 березня 2015 року за заявою представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_7 з мотивів можливості вжиття відповідачкою ОСОБА_4 заходів щодо відчуження спірної квартири. У заяві про вжиття заходів забезпечення позову у виді заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно та уповноваженим посадовим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 відповідачка ОСОБА_4 вказала про можливість здійснення реалізації вказаної квартири спадкоємцями ОСОБА_1 . Отже, в даній справі обидві сторони є ініціаторами застосування заходів забезпечення позову. Оскільки заочне рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 липня 2016 року скасовано ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2018 року і на теперішній час між правонаступниками позивачки та відповідачкою існує реальний спір, суд вважає, що підстави для скасування вжитих заходів забезпечення позову та зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 відсутні. Вжитий судом захід забезпечення позову в цій справі у виді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 є достатнім і ефективним заходом забезпечення позову. Додаткове застосування іншого заходу забезпечення позову у виді заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно та уповноваженим посадовим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна є зайвим.

19 березня 2019 року представник правонаступника позивачки ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) - адвокат Русін Т.С. подала в суд відповідь на відзив на позовну заяву про визнання недійсним договору дарування квартири, в якій зазначила, що поданий відповідачем відзив не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені в даному відзиві щодо відмови в задоволенні позову, є безпідставними та необґрунтованими. Просить врахувати, що вказаний відзив відповідачкою був поданий більш як через 3 роки після надходження позову до суду та в період, коли заочне рішення в даній справі було ще чинним, виклавши свої доводи та міркування з приводу його незаконності та необґрунтованості. Натомість, як стверджує ОСОБА_7 , позовні вимоги відповідають вимогам чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини, в повному обсязі зазначено обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму позові, надано належні та допустимі докази для повного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, а наведені у відзиві аргументи не відповідають дійсності, виходячи із наступного. Позивачка ОСОБА_1 при укладанні договору була впевнена, що укладає договір довічного утримання, а не дарування. ОСОБА_1 проживала одна, часто хворіла і потребувала стороннього догляду. Як стверджує ОСОБА_7 , наприкінці 2004 року внучка позивачки ОСОБА_4 , що проживала у м.Нововолинськ Волинської області, запропонувала ОСОБА_1 свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням, утриманням її квартири в належному стані. Замість цього вона попросила відписати їй належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Восени 2004 року відповідачка приїхала до ОСОБА_1 та запропонувала їх поїхати до нотаріальної контори для складання договору довічного утримання, на укладення якого ОСОБА_1 дала згоду. Прийшовши до приватного нотаріуса м.Кузнецовськ, вже будучи в кабінеті у нотаріуса, ОСОБА_4 запропонувала скласти договір дарування на квартиру, на що ОСОБА_1 відповіла відмовою, адже їй не відомі наслідки, які тягне за собою договір дарування. Проте, відповідачка розповіла, що договір дарування і договір довічного утримання це одне і те ж і між ними різниці немає. На її прохання скласти договір дарування, ОСОБА_1 відповіла, що згоди не надає. Натомість, її внучка ОСОБА_4 запитала чи надає ОСОБА_1 згоду на складання договору довічного утримання, упевнившись, що її бабуся підпише договір, вона взяла документи та зайшла до нотаріуса, а позивачка залишилася чекати в приймальні. Через декілька хвилин ОСОБА_4 запросила ОСОБА_1 в кабінет, яка в присутності нотаріуса розписалась, не читаючи документа, в зв`язку з тим, що погано бачить, а окуляри забула вдома. Адвокат Русін Т.С. вважає, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 був складений з порушенням діючого законодавства, а саме, що при складенні договору дарування діями відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_1 була введена в оману, при підписанні договору дарування остання була упевнена, що підписує договір довічного утримання. Оспорюваний договір порушує права позивачки, так як в силу похилого віку і стану здоров`я, укладаючи договір, мала на меті відчуження на користь відповідачки квартири, яка є її єдиним житлом, лише за умови довічного утримання і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, то спірний договір не був би укладений. Укладаючи договір дарування квартири, ОСОБА_1 помилилася стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо правової природи цього правочину, прав та обов`язків сторін, оскільки вважала, що цей правочин є договором довічного утримання, відповідно до умов якого інша сторона договору зобов`язувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідачки лише після смерті ОСОБА_1 . З приводу строків позовної давності представник правонаступника позивачки зазначила, що ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права, отримавши у вересні 2014 року рахунок за комунальні послуги за серпень 2014 року, де власником спірної квартири була зазначена ОСОБА_4 , а з позовною заявою про визнання недійсним договору дарування квартири ОСОБА_1 звернулася 27 лютого 2015 року, тому строк позовної давності не пропустила. Адвокат Русін Т.С. вважає, що договір дарування укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, тому є удаваним правочином, та наполягає на тому, що обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала про те, що вона ніколи не мала наміру на дарування квартири АДРЕСА_1 , оскільки вказана квартира є її єдиним житлом. Після укладення оспорюваного договору дарування дарувальником не було передано, а обдарованим не було прийнято спірну квартиру з вересня 2004 року і по день звернення з позовом. ОСОБА_7 також вказала, що відповідачка не проживала у вказаній квартирі та ніколи не виявляла такого наміру, не зареєстрована в даній квартирі, утриманням спірного житла ніколи не займалася. В якості правового обгрунтування представник правонаступника ОСОБА_1 ОСОБА_3 покликалася на ч.3 ст.203, ч.1 ст.229, ст.234, ч.2 ст.235, ст.717 ЦК України, ст.19, п.1 ч.1 ст.92 Конституції України, ч.1 ст.81 ЦПК України.

19 березня 2019 року представник правонаступника позивачки ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) адвокат Русін Т.С. подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, а саме: просить суд застосувати правові наслідки недійсності договору дарування квартири за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та визнати до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку застосування наслідків недійсності правочину.

Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 21 березня 2019 року заяву представника правонаступника позивачки ОСОБА_3 адвоката Русін Т.С. про збільшення позовних вимог у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири повернуто її заявнику. Вказане судове рішення було винесене з враховання неподання адвокатом Русін Т.С. до суду доказів направлення копії заяви про збільшення позовних вимог іншим учасникам справи, а також суть такої заяви, яка фактично є заявою з новою додатковою позовною вимогою майнового характеру, та подання такої заяви після закінчення підготовчого засідання у даній справі, тобто не у встановлений ЦПК України строк.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 21 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану його представником ОСОБА_7 , залишено без задоволення, а ухвалу Кузнецовського міського суду Рівненської області від 21 березня 2019 року про повернення заяви представника правонаступника позивачки ОСОБА_3 адвоката Русін Т.С. про збільшення позовних вимог у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири залишено без змін.

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Нововолинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області 05 серпня 2019 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла відповідачка ОСОБА_4

19 вересня 2019 року на електронну адресу Кузнецовського міського суду Рівненської області від адвоката Бордюженко Е.Р. (представника відповідачки ОСОБА_4 ) надійшло клопотання про зупинення провадження у вказаній цивільній справі до залучення правонаступників ОСОБА_4 у зв`язку з її смертю.

26 вересня 2019 року клопотання про зупинення провадження у даній справі до залучення до участі у справі правонаступників після смерті ОСОБА_4 також надійшло від ОСОБА_5 .

Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 вересня 2019 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири зупинено до встановлення наявності або відсутності спадкоємців відповідачки ОСОБА_4 .

Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненсько області від 05 травня 2020 року поновлено провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири, залучено до участі в даній цивільній справі як правонаступника відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5 . Судом було встановлено, що у листі від 27 лютого 2020 року, адресованому суду ОСОБА_5 зазначив, що 10 вересня 2019 року у встановленому законом порядку він подав заяву про прийняття спадщини та є єдиним спадкоємцем після смерті відповідачки ОСОБА_4 , син відповідачки ОСОБА_10 12 вересня 2019 року подав заяву про відмову від прийняття спадщини, а дочка відповідачки ОСОБА_11 17 січня 2020 року подала заяву про те, що спадщину не прийняла та просила її вважати такою, що на спадщину не претендує. Інші особи із заявами про відкриття спадщини не звертались. Із наданих суду матеріалів слідує, що ОСОБА_5 подав заяву про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті його дружини ОСОБА_4 (відповідачки у цій цивільній справі). Вказана заява зареєстрована в Книзі обліку та реєстрацій спадкових справ 10 вересня 2019 року о 10 годині 28 хвилин за №75 приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу Волинської області Бобак Ж.С. Спадкова справа № вересня 2019 року зареєстрована в Спадковому реєстрі приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу Волинської області Бобак Ж.С., що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі №57488515 від 10 вересня 2019 року.

У показаннях, наданих у судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 , допитана судом як свідок за її згодою, зазначила, що вона працювала на шахті у м.Нововолинськ 30 років, там отримала в 1976 році квартиру, яку обміняла на квартиру в м.Кузнецовськ (нині м.Вараш). Протягом 30 років, починаючи із 1985 року, проживає у цій квартирі АДРЕСА_1 , яка є єдиним її житлом. Все своє життя присвятила внукам, доглядала їх, бо батько відповідачки пиячив, а її мати (дочка позивачки ОСОБА_6 ) поїхала за кордон шукати кращої долі. Коли внучка ОСОБА_4 підросла, то запропонувала переписати (переоформити) на неї вказану квартиру. Вона обіцяла, що буде утримувати, доглядати, надавати допомогу, але обманула. Як вказала позивачка ОСОБА_1 , вона надіялась і розраховувала, що ОСОБА_4 добра і буде її доглядати та допомагати їй, тому підписала оспорюваний договір, проте помилилася. Після укладення договору відповідачка лише один раз приїжджала до неї зі своїми дітьми, їй нічого не привезла, подарунка не купила, нічим фінансово не допомагала, не проживала у вказаній квартирі, не утримувала це житло, не оплачувала житлово-комунальні послуги і не зареєстрована за вказаною адресою. Ще до неї приїжджав чоловік відповідачки. У цей час вона міняла вікна і двері за свою пенсію. На початку допиту позивачка пояснила, що вона не пам`ятає, що говорила їй ОСОБА_4 , як ішли вони до нотаріуса, не пам`ятає, що було при посвідченні оспорюваного договору нотаріусом, не пам`ятає який договір вона підписала та чи читала його. У подальшому ОСОБА_1 зазначила, що вона не мала наміру дарувати ОСОБА_4 зазначену квартиру. Підписала оспорюваний договір, проте його не читала, бо не бачить без окулярів і, мабуть, окулярів не брала з собою, а нотаріус договір не оголошував. Позивачка також пояснила, що в нотаріуса вона була разом із ОСОБА_4 і підписи на оспорюваному договорі належать їй і відповідачки. Після підписання і нотаріального посвідчення оспорюваний договір забрала собі ОСОБА_4 . Згідно з показаннями ОСОБА_1 вона погодилась, що право власності на вказану квартиру перейде до відповідачки за умови здійснення останньою довічного догляду та вважала, що підписала договір довічного утримання. Згідно з показаннями ОСОБА_1 коли прийшли розрахунки по оплаті житлово-комунальних послуг на ім`я ОСОБА_4 , то їй сказали, що квартира їй (позивачці) не належить. Після цього у вересні 2014 року на її вимогу її дочка ОСОБА_6 (мати відповідачки), яка приїхала з Португалії, привезла документи на квартиру. Тоді, як вказала ОСОБА_1 , вона й дізналась, що в даному випадку був оформлений договір дарування квартири. Згідно з доводами ОСОБА_1 до теперішнього часу вона проживає у квартирі АДРЕСА_1 одна, оплачує житлово-комунальні послуги, має похилий вік, в зв`язку з чим їй важко готувати їжу та ходити в магазин, тому потребує стороннього догляду і допомоги.

Представник правонаступника позивачки ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) ОСОБА_7 у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 09 вересня 2004 року, за обставин, викладених у позовній заяві та з підстав, вказаних у заяві від 23 квітня 2015 року, зокрема, як такого, що вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим договором, тобто як фіктивного правочину. Свою позицію представник позивачки обгрунтовувала тим, що укладаючи вказаний договір, ОСОБА_1 вважала, що укладає договір довічного утримання. Про те, що це договір дарування квартири вона дізналася із рахунків за комунальні послуги та із оригіналів документів, які отримала від ОСОБА_6 , тому строк позовної давності не пропущено. Згідно з доводами ОСОБА_12 оспорюваний договір дарування квартири є фіктивним, бо квартира не була подарована ОСОБА_1 і не була отримана в дар ОСОБА_4 . Раніше до моменту укладення вказаного договору позивачка до нотаріуса не ходила і жодних документів йому не давала. Представнику правонаступника позивачки ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) невідомо кому належить ініціатива укладення цього договору. ОСОБА_3 проживає у США, в Україну приїжджав періодично, в березні 2019 рооку вона його бачила. Однак зі слів ОСОБА_1 відомо, що вона мала намір укласти договір довічного утримання та залишити зазначену квартиру після своєї смерті ОСОБА_4 , бо вона бідна, нещасна та доглядає малих дітей, і не мала наміру укласти договір дарування квартири. ОСОБА_7 також зазначила, що зміст підписаного договору позивачці був невідомий, нотаріус не оголосив їй тексту укладеного договору, не роз`яснив його суті, а сама вона не могла прочитати договір, так як має поганий зір (катаракту) згідно з медичною картою. Після нотаріального посвідчення відповідачка забрала собі цей договір. Таким чином, ОСОБА_1 не було відомо про природу і умови підписаного нею договору до отримання цього документу у вересні 2014 року. Вона вважала, що укладає договір довічного утримання (догляду), хотіла, щоб ОСОБА_4 отримала квартиру у власність лише взамін на виконання нею обов`язків щодо здійснення довічного утримання (догляду), проте була введена в оману. Згідно з доводами ОСОБА_7 відповідачка використала родинні зв`язки, похилий вік і тяжкий хворобливий стан здоров`я позивачки, знала, що остання не бачить, обіцяла ОСОБА_1 , що буде здійснювати її догляд і довічне утримання, однак цього не робила і обманним шляхом заволоділа зазначеною квартирою. Представник правонаступника позивачки просила суд також врахувати що вказана квартира це єдине житло ОСОБА_1 , з якого вона не виїжджала і яке самостійно утримувала, на відміну від ОСОБА_4 , яка не проживала в цій квартирі, не зареєстрована за вказаною адресою і не оплачувала житлово-комунальних послуг. ОСОБА_7 зазначила про невідповідність оспорюваного правочину договору дарування квартири від 09 вересня 2004 року фактичній волі, реальним намірам позивачки та вимогам ч.2 ст.717 ЦК України і про фактичне неприйняття відповідачкою даної квартири в дар. Пояснила, що ОСОБА_3 категорично заперечує проти вирішення вказаного спору в добровільному порядку і не погодиться з будь-якими умовами мирової угоди.

Правонаступник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_6 в судовому засіданні не підтримала позов ОСОБА_1 , заявлений до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири. Із наданих показань ОСОБА_6 під час допиту як свідка за її згодою, слідує, що у 2002 році вона виїхала за кордон, де перебувала до 2006-2008 року, бо не було документів і через те не могла повернутись додому. Зазначила, що її мати ОСОБА_1 , розуміючи значення своїх дій, вчинила договір дарування квартири в користь ОСОБА_4 за ініціативою свого сина ОСОБА_3 . З цього приводу вони радились між собою, бо жили дружно. Квартира, в якій проживала на той час ОСОБА_4 , була переселена всього проживало 7 чоловік. Вказала, що так склались обставини. Це не було зроблено з метою наживи чи таємно. ОСОБА_4 не переслідувала корисних цілей, тому документи на квартиру залишила у ОСОБА_2 ОСОБА_6 зазначила, що її сім`ї ОСОБА_1 допомагала, везла їм сумки, їздила дизелями, працювала на дачі. У період часу з 2004 року до 2015 року у неї був нормальний стан здоров`я, хронічних хвороб не було. Вона не потребувала фінансової допомоги, все оплачувала самостійно, оскільки мала власні заощадження, бо отримувала пенсію спочатку 1200 грн., потім 17000 грн., їй також допомагав ОСОБА_3 , який проживає у США. Догляд за ОСОБА_1 під час її хвороби (панкреатиту) її дочкою ОСОБА_2 вважає обов`язком останньої. Повідомила, що за життя ОСОБА_1 ображав чоловік ОСОБА_2 , тому він був для неї ворогом і через це вона не хотіла до них ходити. ОСОБА_6 зазначила, що у період 2014-2016 роки в Україні вона перебувала з листопада до весни наступного року, а один раз з листопада до липня наступного року. По приїзду завжди спочатку їхала до ОСОБА_1 , щоб побачитись із нею. Допомагала позивачці в побуті, фарбувала підлогу в квартирі, купувала продукти харчування, одяг і інші речі. В цей період часу вона бачила рахунки за житлово-комунальні послуги на ім`я ОСОБА_4 . Тоді син ОСОБА_2 ОСОБА_13 акцентував увагу ОСОБА_1 на тому, що вона живе у квартирі ОСОБА_4 . Кошти за житлово-комунальні послуги позивачка оплачувала сама або відправляла соціального працівника. ОСОБА_6 відомо, що у ОСОБА_1 було двоє соціальних працівники: ОСОБА_14 , потім ОСОБА_15 . Вони виконували різні роботи за замовленням позивачки: вікно помити, палац почистити, прибрати в квартирі, у магазин сходити. У 2015 році протягом 9-10 місяців проживала із ОСОБА_1 , остання називала її людяною, просила залишитись з нею. Проте позивачка не потребувала сторонньої допомоги, вона сама спроможна була сходити в магазин, доглянути за собою, їздила в санаторії, пансіонати на оздоровлення. ОСОБА_6 змушена була їхати знову за кордон, так як отримувала пенсію в незначному розмірі, меншому від пенсії ОСОБА_1 і від доходу ОСОБА_2 та її чоловіка. Згідно з показаннями ОСОБА_6 вона приїжджала до ОСОБА_1 також із чоловіком ОСОБА_4 . Останній поміняв позивачці плитку, поремонтував холодильник. ОСОБА_3 купив для позивачки телевізор і мойку. Із ним ОСОБА_1 кожного вечора розмовляла по скайпу. Згідно з поясненнями ОСОБА_6 ОСОБА_3 висилав для ОСОБА_1 окуляри, але читала позивачка без окулярів і казала, що вони їй не потрібні. Окрім цього, ОСОБА_6 вказала про те, що особисто вона ніколи не мала документів на квартиру ОСОБА_1 і не було потреби заводити мову про них із ОСОБА_1 ОСОБА_6 також пояснила, що вона живе одна без чоловіка із трьома дітьми. Раніше її дочка ОСОБА_4 проживала з нею у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , де всього проживало 7 осіб. Через це, на думку ОСОБА_6 , позивачка ОСОБА_1 і подарувала квартиру своїй внучці ОСОБА_4 , знаючи про скрутне становище її сім`ї. ОСОБА_6 повністю спростувала обставини, зазначені у позові та вказала, що вони є неправдивими. Так, ОСОБА_6 зазначила, що у вересні 2014 року вона не була в Україні і не передавала ОСОБА_1 жодних документів на її квартиру, наміру укладати із позивачкою договір довічного утримання не мала і квартири ОСОБА_1 не прагнула, її дочка ОСОБА_4 із дому її не виганяла. ОСОБА_6 ствердила, що в 2007 чи в 2008 році ОСОБА_1 повідомила їй, що вчинила договір дарування квартири в користь ОСОБА_4 , зазначивши, що вони так вирішили разом із ОСОБА_3 і цей договір перебуває у ОСОБА_2 ОСОБА_6 вказала, що оригінали документів на квартиру та медична карта у ОСОБА_2 . В останньої був і оригінал свідоцтва про смерть ОСОБА_1 , який вона не хотіла давати. Пояснила, що не могла приїхати в Україну, коли повідомили про смерть позивачки, прибула через 40 днів. У подальшому скористалась своїм правом на спадщину, подала в нотаріальну контору відповідну заяву.

06 травня 2020 року від правонаступника позивачки ОСОБА_6 в суд надійшла письмова заява, в якій вона вказала, що зважаючи на обставини справи, позовну заяву вважає безпідставною та не підтримує її. Їй та іншим правонаступникам позивачки було достеменно відомо про те, що їхня мати планувала подарувати ти подарувала спірну квартиру її дочці ОСОБА_16 . При цьому вона добре усвідомлювала зміст договору, який укладала. Стан здоров`я її був задовільний. Недугів, які б перешкоджали їй усвідомлювати значення вчинюваних дій, у неї на момент укладення правочину не було. За таких обставин, зважаючи на матеріали справи, а також її переконання та інформацію, якою вона володіє щодо предмета спору, ОСОБА_6 просила суд у задоволенні позовної заяви відмовити через безпідставність позову, який містить перекручені відомості та дані, що не відповідають дійсності, та подальше слухання справи проводити у її відсутності.

Правонаступник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги ОСОБА_17 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, була допитана судом як свідок за її згодою. На думку ОСОБА_2 , її мати позивачка ОСОБА_1 , укладаючи із ОСОБА_4 оспорюваний договір дарування квартири, вважала, що укладає договір довічного утримання, бо їй не була відома відмінність між договором дарування квартири і договором довічного утримання. При цьому вказала, що ОСОБА_1 здобула професійно-технічну освіту за спеціальністю бухгалтера, закінчила технікум. ОСОБА_2 зазначила, що позивачка говорила їй, що вона уклала договір, щоб ОСОБА_4 доглядала за нею. Також ОСОБА_1 говорила, що можливо ОСОБА_4 буде в цій квартирі жити, бо були негаразди в її сім`ї. ОСОБА_2 повідомила, що вона не запитувала у ОСОБА_4 чи бажала остання отримати в дар вказану квартиру. Згідно з показаннями ОСОБА_2 цей правочин ОСОБА_1 вчинила таємно, без її відому. Припускає, що на ОСОБА_1 міг чинитися тиск. Має сумнів, бо улюблений внук ОСОБА_1 був ОСОБА_8 (брат ОСОБА_4 ). ОСОБА_1 була знервована, коли побачила рахунки за комунальні послуги на ім`я ОСОБА_4 ОСОБА_2 зазначила, що про вчинення оспюрюваного правочину їй стало відомо від позивачки, проте коли саме вона не пам`ятає, мабуть, через декілька років. Їй нічого невідомо щодо договору про надання послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та надання комунальних послуг населенню №659 від 15 квітня 2010 року, укладеного між ОСОБА_4 в 2010 році із КМКП в особі ЖЕД, та про те, хто його підписав. ОСОБА_2 пояснила, що вона могла чогось не знати. Більш тісні, дружні та довірливі стосунки ОСОБА_1 підтримувала зі своєю сусідкою ОСОБА_18 . За ОСОБА_1 були закріплені 3-4 соціальних працівники, вони мінялись, проте в який період часу вона не знає. Сама ОСОБА_2 протягом 27 років до 2008 року працювала по змінах, в нічну пору доби. Згідно з доводами ОСОБА_2 . ОСОБА_1 збирала пенсію, одержувала відшкодування від ОСОБА_19 в євро, їздила в м.Нововолинськ до внуків із сумками та допомагала їм. У цей час, як вказала ОСОБА_2 , із її заробітної плати утримували кошти за житлово-комунальні послуги, надані по квартирі АДРЕСА_1 . Як ОСОБА_4 вийшла заміж, то ОСОБА_1 стала рідше їздити в м.Нововолинськ. Пояснила, що найменшій дитині відповідачки було 4 роки, її чоловік здійснював підприємницьку діяльність, тому відповідачка могла приїхати до бабусі ОСОБА_1 . Однак вона не приїжджала до позивачки і не надавала їй допомоги. Догляд за ОСОБА_1 , коли вона серйозно захворіла і лікувалася стаціонарно 3 тижні, у 2003 році чи в 2004 році, як зазначила ОСОБА_2 , здійснювала вона. ОСОБА_1 була ветераном війни, кожного року, або через рік вона їздила в госпіталь, де проходила відповідне лікування. Стан її здоров`я вказаний в епікризах. За житлово-комунальні послуги ОСОБА_1 платила самостійно, також давала гроші для соціальних працівників для здійснення оплати житлово-комунальних плослуг. Син ОСОБА_1 ОСОБА_3 виїхав за межі України в 2008 році чи в 2010 році. ОСОБА_2 вказала, що дочка ОСОБА_1 ОСОБА_6 у 2016 році і раніше приїжджала до ОСОБА_1 на тиждень, готувала їй їсти та доглядала за нею. Із показань ОСОБА_2 також слідує, що позивачка ОСОБА_1 в`язала і читала в окулярах, проте могла читати і без окулярів. З якого часу вона потребувала окуляри ОСОБА_2 невідомо. Також їй невідомо де ОСОБА_1 зберігала оригінали документів на квартиру. При цьому ОСОБА_2 зазначила, що оригінали документів на квартиру їй віддала за 3-4 дні до смерті ОСОБА_1 . Чи був серед них витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_4 , виданий комунальним підприємством «Кузнецовське міське бюро технічної інвентаризації» 09 грудня 2004 року, вона не бачила. Підтвердила, що оригінал технічного паспорту на квартиру перебуває в неї. Пояснила, що як позивачка почала судитись із ОСОБА_4 , то попросила принести їй оригінал договору дарування квартири і порвати його. Після цього ОСОБА_2 принесла і віддала ОСОБА_1 у руки оригінал оспорюваного договору дарування квартири. У цей час, мабуть, був ОСОБА_3 . Останній поїхав перед приїздом ОСОБА_4 , 30 числа. Проте ОСОБА_2 не була свідком того, щоб ОСОБА_1 порвала цей документ. Станом на момент смерті позивачка була лежача, але при свідомості. Вона впізнала ОСОБА_4 і ОСОБА_20 . Медичної карти вона після смерті позивачки не знайшла. ОСОБА_2 не знає яким чином порушується її право внаслідок вчинення оспорюваного правочину. Вказала, що до цього правочину вона не має відношення.

Відповідачка ОСОБА_4 під час судового розгляду справи повністю не визнала позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири та під час допиту судом як свідка за її згодою зазначила, що її бабуся ОСОБА_1 подарувала їй квартиру АДРЕСА_1 на день народження ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивачка добре знала цю дату, завжди поздоровляла її. Згідно з показаннями ОСОБА_4 перед цим приблизно за місяць до неї зателефонувала ОСОБА_1 та повідомила, що порадившись із сином ОСОБА_3 , вона вирішила подарувати їй квартиру на день народження. Відповідачка пояснила, що це для неї був сюрприз. До цього ОСОБА_1 ніхто не примушував. Мови про довічне утримання не було. Цього позивачка не пропонувала і за станом свого здоров`я не потребувала, а ОСОБА_4 в свою чергу такого не обіцяла. 2 рази ОСОБА_1 попереджала по телефону та відкладала укладення цього договору, бо в нотаріуса було щось не готово. Потім позивачка телефонувала і повідомляла коли саме їй треба приїхати, нотаріус призначив час. Відповідачка зазначила, що це було саме в день її народження. У м.Кузнецовськ (нині м.Вараш) привіз її чоловік. До нотаріуса, який посвідчив договір дарування квартири, позивачка разом із нею пішли пішки. Вони були в гарному настрої. У нотаріуса не було секретаря, у його приміщенні немає приймальні. Згідно з доводами ОСОБА_4 ОСОБА_1 добре знала, що вчиняє саме договір дарування квартири. Ще й нотаріус, якого вона побачила вперше, акцентував увагу на тому, що він хоче побачити ту внучку, якій бабуся хоче подарувати квартиру. Було видно, що нотаріус із позивачкою вже бачилися. Процедура посвідчення договору нотаріусом зайняла приблизно 20 хвилин, він ставив запитання, читав договір і потім ОСОБА_1 та вона розписались на договорі. Всі документи були у позивачки, нотаріус їй віддав. Чи була ОСОБА_1 в окулярах не пам`ятає. Зазначила, що за життя позивачка користувалась окулярами, але спочатку вона без окулярів вільно читала, вишивала і в`язала. ОСОБА_4 вказала, що увечері вдома ОСОБА_1 вручила їй її екземпляр договору дарування квартири, після чого вона віддала його позивачці, щоб бабуся не переживала і не сумнівалася в її добросовісності та не боялася, що вона може її позбавити житла. Від позивачки відомо, що вона зберігала гроші і документи на квартиру у ОСОБА_2 . В останній день життя ОСОБА_1 та на 40 днів після її смерті оригінали документів на квартиру були у ОСОБА_2 , про що вона особисто повідомляла. Під час судового розгляду справи відповідачка заперечила ту обставину, що вона переоформила на себе рахунки за житлово-комунальні послуги в серпні 2014 року та уклала договір із КМКП про надання послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та надання комунальних послуг населенню №659 від 15 квітня 2010 року, вказавши, що це могли зробити адвокат Русін Т.С. і ОСОБА_2 , в якої були документи на квартиру. При цьому ОСОБА_4 зауважила, що вказаний договір укладений не з нею, а з ОСОБА_4 та підписаний не нею, а іншою особою ОСОБА_21 . Також повідомила, що ОСОБА_2 в 2014 році телефонувала їй і пропонувала сказати ОСОБА_1 , що нібито хоче продати квартиру. Однак, ОСОБА_4 з цим не погодилась, бо не могла так поступити зі своєю бабусею. Наміру продати квартиру не мала, не переселилась у квартиру ОСОБА_1 і не зареєструвала за вказаною адресою своє місце проживання, бо бажала зберегти здоров`я позивачки, з якою мала тісні стосунки з дитинства. Дитячий садок, який вона відвідувала у м.Нововолинськ, знаходився близько із будинком, в якому проживала ОСОБА_1 , тому ОСОБА_4 тоді часто бувала вдома у позивачки, яка в той час працювала в шахті. Як відповідачка йшла у 4-й клас, то ОСОБА_1 ще проживала у м.Нововолинськ. Вважає, що цей позов спровокований сфабрикованими рахунками за житлово-комунальні послуги і договором про надання послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та надання комунальних послуг населенню, до яких вона не причетна. Після цих документів ОСОБА_1 віддалилась, стала замкнутою. Відповідачка вказала, що в 2014-2015 роках вона часто їздила в Польщу з метою підробітків туди і назад протягом доби, бувало і на декілька днів (2-3 поїздки в тиждень). Із пояснень відповідачки також слідує, що позивачка ОСОБА_1 добре розуміла зміст вчиненого правочину і між ними ніколи не йшла мова про довічний догляд чи утримання. Згідно з твердженнями відповідачки вона не обманювала ОСОБА_1 , довічного утримання не обіцяла і не могла цього робити, бо проживала в іншій області і на утриманні в неї самої перебувало двоє малолітніх дітей. ОСОБА_4 пояснила, що вона приїжджала в гості до ОСОБА_1 з ночівлею на родинні свята, на Новий рік, на ювілей, як позивачка йшла на пенсію. Проте часто їздити до ОСОБА_1 у м.Кузнецовськ (нині м.Вараш) не могла, бо здійснювала догляд за своїми двома малолітніми дітьми. До 2014 року частіше позивачка приїжджала до них у м.Нововолинськ, допомагала їм. Вона жаліла свою дочку ОСОБА_6 , яка була на заробітках за кордоном, мала на утриманні 3 дітей та перебувала в гіршому становищі в порівнянні з іншими дітьми ОСОБА_1 : ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Із 2003 року до 2011 року в м.Кузнецовськ часто, щотижня, їздив чоловік відповідачки ОСОБА_5 , він реалізовував товари із ОСОБА_19 . Потім бував у позивачки і в 2012 році. Він зупинявся і ночував у квартирі в ОСОБА_1 . Від вхідних дверей цієї квартири ОСОБА_1 дала ОСОБА_5 ключі. Відповідачка пояснила, що вона дарувала ОСОБА_1 гроші, кришталеві стаканчики, прибирала в цій квартирі. Оплату за житлово-комунальні послуги здійснювала ОСОБА_1 самостійно. В останні дні життя позивачка не виходила на вулицю, була бліда. Згідно з доводами ОСОБА_4 на позивачку був вплив з боку ОСОБА_3 , який не хотів, щоб квартира ОСОБА_1 дісталась ОСОБА_2 , бо попередньо на неї був написаний заповіт, а потім на ОСОБА_1 вплинула ОСОБА_2 . Пояснила, що позивачка була рада спілкуванню із соціальними працівниками, вони ходили в магазин, мили в квартирі підлогу. Відповідачка вказала, що із кореспонденції суду вона отримала лист із апеляційного суду Рівненської області про те, що залишили рішення суду без змін. Про заочне рішення суду її повідомила ОСОБА_2 , яка телефонувала та казала, що треба щось робити, бо їде ОСОБА_3 та перепише квартиру на себе. ОСОБА_4 зазначила, що прийняла квартиру ОСОБА_1 в дар і забезпечила психологічні умови спокою для позивачки, тому з квартирою нічого не робила, бо не хотіла турбувати ОСОБА_1 .

Правонаступник відповідачки ОСОБА_5 в судовому засіданні вказав, що в повному обсязі не визнає позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 пояснив, що його дружина відповідачка ОСОБА_4 померла. За життя вона пропонувала ОСОБА_2 розділити вказану квартиру на три частини між дітьми ОСОБА_1 її правонаступниками, на що ОСОБА_2 відповіла, що не хоче такого поділу, вона подала в суд позовну заяву про усунення спадкоємців від спадщини. Тому на теперішній час, ОСОБА_5 після смерті дружини не вбачає сенсу для мирного та добровільного вирішення даного спору, тому і заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 . Пояснив, що немає наміру продавати квартиру, можливо їх спільні з ОСОБА_4 діти захочуть проживати в цій квартирі. Окрім цього, ОСОБА_5 ствердив, що між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_4 укладався саме договір дарування, адже день його укладення 09 вересня це день народження ОСОБА_4 . Згідно з доводами ОСОБА_5 у період часу з 2001-2002 р.р. до 2015-2016 р.р. він здійснював підприємницьку діяльність у м.Вараш, на ринку був розташований його торгівельний кіоск, тому часто, щотижня приїждав і був вдома у ОСОБА_1 . Мав ключі від вхідних дверей квартири, які в подальшому повернув позивачці. У середу-четвер приїжджав, а на вихідних повертався додому. Привозив позивачці продукти харчування, електрочайник, електроплиту, холодильник, в усьому їй допомагав, деколи бував у її родичів, їздив до дачної дільниці. У період часу з 2015 року до 2019 року приїжджав 1-2 рази в рік. У період часу з 2004 року до 2015 року разом з ним до позивачки щомісяця приїжджала ОСОБА_4 , в тому числі разом із дітьми. У них були доброзичливі і довірливі стосунки із ОСОБА_1 . Остання часто бувала в них у гостях. Позивачка дуже любила ОСОБА_4 , навіть пропонувала проживати разом з нею. ОСОБА_2 мала торгівельний кіоск і взяла на роботу ОСОБА_4 . Остання проживала разом з ОСОБА_1 по пів року в період 1998-1999 роках. В цей час він їздив на заробітки в Москву, їх сім`я перебувала в скрутному становищі. У період з 2015 року до 2019 року відповідачка приїжджала до позивачки 1 раз у 2-3 місяці. До ОСОБА_1 приїжджала також мати відповідачки ОСОБА_6 . Вони привозили їй продукти харчування. На момент укладення оспорюваного договору дарування квартири ОСОБА_3 проживав в Україні в смт.Озерне Житомирської області. Він приїжджав до ОСОБА_1 в м.Кузнецовськ (нині м.Вараш) Рівненської області, допомагав ОСОБА_5 ремонтувати вказаний торгівельний кіоск, також приїжджав до них у гості в м.Нововолинськ. ОСОБА_3 виїхав з України в США в 2008 році чи в 2009 році. Між ними були нормальні стосунки до 2015 року. Натянуті стосунки були між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , вони часто сварились між собою. До моменту смерті ОСОБА_1 ОСОБА_3 був у м.Кузнецовськ (нині м.Вараш), він гостював у ОСОБА_2 . Коли померла позивачка він був у смт.Озерне Житомирської області, проте на поховання останньої не приїхав, хоча йому телефонувала ОСОБА_4 і повідомляла про це. Після цього ОСОБА_3 поїхав у США через 2 дні. ОСОБА_5 зазначив, що станом на момент укладення договору дарування квартири в 2004 році ОСОБА_1 була енергійною та рухливою, виконувала всі роботи, дачу обробляла, внуків доглядала, проблем із зором не мала, він разом з нею часто їздив по гриби. При цьому ОСОБА_5 вказав, що особисто бачив як, навіть, після 2015 року позивачка читала газети без окулярів. Зазначив, що позивачка дитина війни, вона була на примусових роботах в Германії, тому мала пільги щодо санаторно-курортного оздоровлення та їздила в санаторії, але хвороб в неї не було. Згідно з доводами ОСОБА_5 станом на момент вчинення оспорюваного правочину та до 2018 року за фізичним і психічним станом свого здоров`я ОСОБА_1 могла за себе подбати, не мала потреби у медичному забезпеченні, не потребувала сторонньої допомоги, догляду та довічного утримання. Вона оплачувала платежі за житлово-комунальні послуги по квартирі. Питання щодо укладення вказаного договору дарування квартири обговорювалося позивачкою за 2-3 місяці, в цей час готувалися відповідні документи. Активну участь в укладенні цього договору взяв ОСОБА_3 , з яким ОСОБА_1 радилась та узгоджувала свої дії. Саме їм і належить ініціатива в укладенні вказаного договору дарування квартири для ОСОБА_4 . Від ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_4 ОСОБА_5 було відомо про їх намір укласти саме договір дарування квартири як до, так і після вчинення цього правочину в 2004 році. Мови про укладення договору довічного утримання не було. ОСОБА_1 грамотна, освічена людина, розуміла значення своїх дій. У 2004 році позивачка могла відрізнити договір дарування квартири від договору довічного утримання. ОСОБА_4 не зловживала довірою ОСОБА_1 та не обманювала її. ОСОБА_5 зазначив, що він не був присутній при нотаріальному посвідченні зазначеного договору. Він привіз відповідачку у м.Кузнецовськ (нині м.Вараш) і дав їй гроші (450 грн. чи 550 грн.) для оформлення цього договору. Після його укладення ОСОБА_4 віддала оспорюваний договір ОСОБА_1 , щоб остання не думала, що вона хоче забрати цю квартиру. А коли позивачка захворіла у період часу 2018-2019 р.р., то вказаний договір дарування квартири опинився у ОСОБА_2 . Остання сама показувала всі документи на квартиру, в тому числі і оспорюваний договір, в той день, коли мало бути судове засідання в справі, та пояснювала, що вона не має відношення до цього спору, а ініціатива належить ОСОБА_3 . Згідно з твердженнями ОСОБА_22 ОСОБА_1 знала, що вона уклала саме договір дарування квартири. Про це знали всі в їх сім`ї, в тому числі діти ОСОБА_2 . Вважає, що в останньої виникла заздрість, тому коли ОСОБА_1 захворіла казала, щоб ОСОБА_4 їхала і доглядала позивачку через те, що остання їй подарувала квартиру. Пояснив, що соціальних працівників вдома у ОСОБА_1 він бачив лише в останній період як приїжджав у м.Кузнецовськ (нині м.Вараш) у 2014-2015 р.р. приблизно 10 разів. Позивачка мала статус учасника бойових дій і мала право мати соціального працівника. На прохання ОСОБА_1 ці жінки купували їй за її гроші хліб і інші продукти харчування та приносили їх з магазину. ОСОБА_5 також вказав, що відповідачка ОСОБА_4 не мала жодного відношення до укладення договору про надання послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та надання комунальних послуг населенню №659 від 15 квітня 2010 року та зміни рахунків за житлово-комунальні послуги на ім`я ОСОБА_4 . Зауважив, що в цьому договорі прізвище споживача зазначено, як ОСОБА_23 , а не ОСОБА_23 . Його дружина ОСОБА_4 не могла так помилитися у написанні власного прізвища. Запис ОСОБА_21 , який вчинено замість підпису вказаної особи у договорі, не є підписом ОСОБА_4 . При цьому ОСОБА_5 ствердив, що до 2018 року він із дружиною до жодних установ з приводу переофоормлення документів на подаровану квартиру не звертались. На переконання ОСОБА_5 , доводи правонаступників позивачки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 мала намір укласти із ОСОБА_4 договір довічного утримання, а не договір дарування квартири, є неправдивими і перекрученими. ОСОБА_5 стверджував, що ОСОБА_4 не могла обманювати ОСОБА_1 і зловживати її довірою.

Представник відповідачки та її правонаступника адвокат Бордюженко Е.Р. в судовому засіданні вказала про безпідставність і необґрунтованість позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири. Адвокат Бордюженко Е.Р. в судовому засіданні також пояснила, що після смерті відповідачки, вона особисто телефонувала до ОСОБА_2 , з метою мирно вирішити спір та висловила їй пропозицію щодо розподілу спірної квартири, таким чином, щоб кожен із правонаступників позивачів отримав 1/3 (одну третю) частку даної квартири, однак із ОСОБА_2 не було досягнуто жодної домовленості і остання висловила бажання вирішувати спір лише в судовому порядку. Адвокат Бордюженко Е.Р. зазначила про безпідставність позовних вимог про визнання договору дарування квартири недійсним, як такого, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим договором, тобто як фіктивного договору. Свою позицію аргументувала тим, що договір можна визнати фіктивним лише за умови, що дві сторони договору знають про його фіктивність та не мають наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим договором. Згідно з доводами представника відповідачки та її правонаступника ОСОБА_1 , укладаючи договір дарування квартири АДРЕСА_1 , мала на меті саме подарувати квартиру своїй внучці ОСОБА_4 , адже це відбулося 09 вересня 2004 року, тобто в її день народження. Позивачка була досить здоровою і грамотною людиною, добре усвідомлювала всі свої дії, що підтверджують і допитані судом свідки. Спочатку позивачка ОСОБА_1 проживала у м.Нововолинськ, де й проживала відповідачка. Між ними склалися тісні родинні стосунки. Мати ОСОБА_4 в період часу, коли була за кордоном, не могла опікуватися дітьми. У подальшому ОСОБА_1 переїхала проживати у м.Кузнецовськ (нині м.Вараш). Чоловік відповідачки здійснював підприємницьку діяльність з 2001-2002 р.р., приїжджав до ОСОБА_1 , в тому числі із ОСОБА_4 . На той час становище у відповідачки було скрутним, вона не працювала, за місцем її проживання в одній квартирі проживало 7 чоловік (вона, її чоловік, їх двоє дітей, її мати, її сестра та її брат). ОСОБА_3 запропонував ОСОБА_1 подарувати квартиру ОСОБА_4 . Оспорюваний договір дарування квартири готувався не за 1 день і не за 1 місяць. Позивачка сама за місцем свого проживання знайшла нотаріуса та здійснювала підготовку необхідних документів. ОСОБА_4 не займалася підготовкою вказаного договору, до нотаріуса попередньо не ходила. Вперше його побачила, як до нього її завела ОСОБА_1 . Позивачка лише повідомила відповідачку, що їй треба приїхати для укладення цього договору на день народження. Вказала, що даючи показання суду, ОСОБА_4 не злословила, їй не характерна підлість. Вона, навіть, залишила в ОСОБА_1 укладений договір дарування квартири, щоб остання не переживала, і після цього не була в жодній установі в м.Кузнецовськ (нині м.Вараш) з метою переоформлення на себе рахунків за житлово-комунальні послуги і договору про надання послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та надання комунальних послуг населенню №659 від 15 квітня 2010 року. До 2014-2015 р.р. у ОСОБА_1 була дружна родина і всім було відомо, що вона подарувала квартиру для ОСОБА_4 . Адвокат Бордюженко Е.Р. просила суд врахувати, що в судовому засіданні 31 жовтня 2018 року ОСОБА_2 ствердила, що персонально зі слів ОСОБА_1 їй було відомо, що в 2004 році позивачка хотіла укласти саме договір дарування квартири. ОСОБА_3 виїхав з України в США, але постійно спілкувався по скайпу із ОСОБА_1 . Коли приїжджала до позивачки ОСОБА_4 , то бачила як справно ОСОБА_1 справлялася з ноутбуком та спілкувалася із ОСОБА_3 . ОСОБА_2 налаштовувала ОСОБА_4 проти ОСОБА_3 , вона по телефону говорила відповідачці, що треба щось робити, бо квартира може перейти у власність ОСОБА_3 . Вважає, що ініціатива щодо подачі вказаного позову належить ОСОБА_3 . Оригінали документів на квартиру, в тому числі договір дарування квартири, рахунки, медична карта ОСОБА_1 після її смерті та свідоцтво про смерть позивачки були в ОСОБА_2 . На момент смерті ОСОБА_1 ОСОБА_6 перебувала за кордоном, вона направляла гроші на поховання ОСОБА_1 і на пам`ятник на могилі. Пізніше по приїзду в Україну під час подачі нею заяви про вступ у спадщину у нотаріальній конторі з`ясувалося, що до договору дарування квартири існує заповіт ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 , тому квартира дістанеться їй в разі визнання оспорюваного договору дарування квартири недійсним. Лише по реєстру судових рішень також стало відомо, що ОСОБА_2 звернулась в суд із іншою позовною заявою та мала намір усунути ОСОБА_6 і ОСОБА_3 від спадкування, розгляд якої був призначений в спрощеному порядку і без виклику ОСОБА_6 . У тій справі ОСОБА_2 надала всі документи, які є також документами в даній справі (договір дарування, технічний паспорт та інші), що підтверджує про наявність в неї їх оригіналів. Потім цей позов було залишено без розгляду, що не позбавляє можливості ОСОБА_2 звернутися з таким позовом повторно. Вказала, що ОСОБА_4 не має жодного відношення до переоформлення рахунків за житлово-комунальні послуги за серпень 2014 року на своє ім`я та до укладення із КМКП договору про надання послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та надання комунальних послуг населенню №659 від 15 квітня 2010 року. З цього приводу у вказані установи вона не зверталася. Із 3-х дітей ОСОБА_1 у ОСОБА_6 було найгірше становище, її шлюб було розірвано, вона сама утримувала своїх 3-х дітей. У зв`язку з цим позивачка й подарувала квартиру ОСОБА_4 . Із показань ОСОБА_2 і ОСОБА_4 достеменно встановлено, що ОСОБА_1 до 2014-2015 р.р. періодично їздила в санаторій оздоровлюватися, до 2009 року обробляла дачу, вела активний спосіб життя та не була немічною, виписувала та читала газети. Згідно з твердженнями адвоката Бордюженко Е.Р. медичні документи, наявні в справі, не містять даних про те, що на момент вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_1 не усвідомлювала значення своїх дій і не керувала ними. Навпаки, докази справи свідчать, що в неї був здоровий глузд і вона не потребувала сторонньої допомоги. Соціальний працівник їй був лише потрібен, щоб принести продукти харчування з магазину. Звернення ОСОБА_1 в суд із цим позовом про визнання правочину недійсним є наслідком змін в стосунках між її дітьми та впливу на позивачку з боку ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні надала показання про те, що вона працює соціальним працівником і приблизно протягом 4-5 років та точно протягом 3-х років до смерті позивачки ОСОБА_1 допомагала останній згідно укладеного відповідного договору. З цього приводу після досягнення пенсійного віку ОСОБА_1 звернулась до територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м.Вараш виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області. До свідка ОСОБА_24 , як пояснила остання, приблизно 6-7 років за позивачкою були закріплені інші соціальні працівники: ОСОБА_25 і ОСОБА_26 . Свідок ОСОБА_24 вказала, що вона запропонувала ОСОБА_1 надання цих послуг, особисто запитувала у неї згоду і, отримавши від позивачки позитивну відповідь, повідомила про це ОСОБА_27 . Свідок ОСОБА_24 підтвердила, що кількість соціальних працівників залежить від кількості осіб, яким надається соціальна допомога. Тому вони пропонують надання таких послуг особам, які мають право на їх отримання, проте не примушують. Згідно з показаннями ОСОБА_24 одного разу, приблизно за 2 роки до смерті ОСОБА_1 , вона побачила квитанцію на оплату комунальних послуг (за воду і за опалення), в якій власником була зазначена ОСОБА_4 , тому запитала у ОСОБА_1 хто це, на що остання відповіла, що це її внучка, якій вона давно подарувала цю квартиру, а зараз хоче в неї цю квартиру відсудити. Цією обставиною позивачка була незадоволена та частково роздратована. При цьому була присутня її дочка ОСОБА_6 та її дочка ОСОБА_28 . У рахунках за електроенергію була зазначена ОСОБА_1 . Позивачка не говорила, що вона хотіла оформити договір довічного утримання, а не договір дарування. Згідно з показаннями свідка ОСОБА_24 ОСОБА_1 сама відкривала їй двері у квартирі. Один раз вона впала в квартирі. Це було у тому році, коли вона померла. Приблизно за 2 місяці до смерті у ОСОБА_1 погіршилося здоров`я, вона злягла, за нею доглядала її дочка ОСОБА_2 . Вона мила позивачку, міняла памперси, прала, їсти приносила. Коли в ОСОБА_1 було запалення, то її в лікарню також поміщала та доглядала ОСОБА_2 . Вона була близькою людиною для позивачки. Свідок ОСОБА_24 вказала, що до кола обов`язків соціального працівника входить: вологе прибирання, оплата платежів, купівля продуктів харчування та інших товарів. До ОСОБА_1 вона приходила в понеділок, в середу і в п`ятницю, перебувала з нею приблизно 1-1,5 години, спілкувалася, могла допомогти позивачки приготувати їжу, оплачувала житлово-комунальні послуги коштами, які давала їй ОСОБА_1 , ходила з нею в магазин і на ринок. Свідок ОСОБА_24 зазначила, що документи були в ОСОБА_1 вдома, вона нікому документів не давала на зберігання. Про договір дарування квартири свідок ОСОБА_24 у ОСОБА_1 нічого не запитувала, цього документу не бачила. Медична карта у ОСОБА_1 перебувала вдома. Для медичного обстеження і медичного лікування позивачка деколи сама ходила у медичну установу, деколи її в медичну установу проводила свідок ОСОБА_24 або викликала лікаря додому. У квартирі у ОСОБА_1 вона ні разу не бачила ОСОБА_4 , хоча знала, що це внучка позивачки. ОСОБА_1 ображалася на відповідачку, що вона не приїжджає. Говорила, що вона їх доглядала, як були малими. Один раз бачила в ОСОБА_1 чоловіка ОСОБА_4 ОСОБА_5 . Згідно з показаннями свідка ОСОБА_24 приблизно за 2 роки до смерті ОСОБА_1 до неї приїхали і гостювали приблизно протягом 2-3 місяців ОСОБА_6 , яка приїхала з Португалії, і її дочка ОСОБА_28 . Один раз вона також бачила сина ОСОБА_1 ОСОБА_3 , він купив їй комп`ютер і вони по ньому постійно спілкувалися по скайпу, а також по телефону. Окрім цього, свідок ОСОБА_24 вказала про те, що ОСОБА_1 її сусідка, вони жили в одному будинку в різних під`їздах. У 2004 році свідок ОСОБА_24 бачила позивачку. Зазначила, що за життя вона була активною, непосидючою, дуже грамотною і усвідомлювала, що вона робить. За 3 роки до смерті ОСОБА_1 їздила в санаторій «Червона калина». Ця поїздка організовувалася для ветеранів. За 2 роки до смерті ОСОБА_1 виходила на вулицю, свідок ОСОБА_24 бачила її біля лавки поблизу будинку. У цей період часу ОСОБА_1 читала газети без окулярів. Згідно з показаннями свідка ОСОБА_24 позивачка ОСОБА_1 ніколи не говорила про те, що вона хотіла оформити договір довічного утримання, чи про те, що ОСОБА_4 її обманула чи зловживала її довірою. Свідку ОСОБА_24 невідома причина чому ОСОБА_1 хотіла забрати у ОСОБА_4 подаровану нею ж квартиру.

Із показань свідка ОСОБА_29 , наданих ним у судовому засіданні, слідує, що він є сином правонаступника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 . Свідок ОСОБА_29 вказав, що він проходив військову службу, проживав у м.Київ, тому не був свідком обставин, які відбувалися в м.Кузнецовськ (нині м.Вараш) у період його відсутності з 1993 року до літа 2005 року. У м.Кузнецовськ (нині м.Вараш) він повернувся літом 2005 року. Не був присутній тоді, коли вирішувалося питання щодо квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 , та укладення оспорюваного договору дарування цієї квартири. Це питання було на слуху, але свідок ОСОБА_29 туди не втручався. Згідно з показаннями свідка ОСОБА_29 у нього і його матері були нормальні стосунки із ОСОБА_1 , вони разом їздили по гриби та ягоди, зустрічалися по святам. ОСОБА_2 допомагала ОСОБА_1 продуктами харчування, приходила до неї попрасувати постільну білизну та доглядала за нею. Свідок ОСОБА_29 зазначив, що він бачив ОСОБА_4 за місцем проживання ОСОБА_1 приблизно 5 разів. Не знає чи привозила вона якісь продукти харчування та чи сплачувала якісь платежі ОСОБА_1 . Зауважив також, що був випадок, коли відповідачка разом із ОСОБА_28 і ОСОБА_30 чи ОСОБА_6 проживали у позивачки деякий період часу. Із 2005 року до 2008-2009 років, як вказав свідок ОСОБА_29 , він часто бачив за місцем проживання ОСОБА_1 чоловіка ОСОБА_4 ОСОБА_5 , який приїжджав у м.Кузнецовськ (нині м.Вараш) та проживав у цій квартирі, проте він більше займався своїми справами. Від ОСОБА_1 відомо, що ОСОБА_5 приїжджав також із ОСОБА_8 . Потім ОСОБА_5 став рідше приїжджати до позивачки. В останній рік, півтора року до своєї смерті ОСОБА_1 часто спілкувалася зі своїм сином ОСОБА_3 по скайпу та підтримувала з ним тісні стосунки. Свідок ОСОБА_29 пояснив, що він допомагав позивачці налаштувати з`єднання із ОСОБА_3 , переключав клавіатуру, налаштовував навушники. Згідно з показаннями свідка ОСОБА_29 , після того, як ОСОБА_1 побачила зміну прізвища власника у рахунках зі сплати житлово-комунальних послуг, то почала говорити про те, що вона помилилася, її обдурили і жалілалась на те, чому це вона сплачує рахунки. Це стало поштовхом подальших її дій. ОСОБА_1 не казала хто її надурив, але говорила про те, що хоче звертатися до суду. Відтоді стосунки між позивачкою і відповідачкою погіршились і ОСОБА_1 висловлювалась в адресу ОСОБА_4 здебільшого негативно. Проте свідок ОСОБА_29 зазначив, що до цього випадку, приблизно за 4 роки до своєї смерті вона дуже жаліла сім`ю ОСОБА_4 , їздила до них у м.Нововолинськ, говорила, що в них бідово. У ОСОБА_1 завжди була своя думка. У ОСОБА_6 троє дітей, її чоловік помер, тому позивачка шкодувала їх та приділяла їм більше своєї уваги. Напевно ОСОБА_1 описала всіх своїх внуків і при укладенні договору дарування квартири визначилась щодо одбаровуваної особи за її потребою. Свідок ОСОБА_29 також вказав, що ОСОБА_1 хвалила чоловіка відповідачки ОСОБА_5 , адже в той період, коли він займався підприємницькою діяльністю у м.Кузнецовськ (нині м.Вараш), то часто приїжджав то ОСОБА_1 , допомагав позивачці коштами, продуктами харчування, побутовою технікою, зокрема придбав для неї холодильника та мікрохвильову піч. Згідно з показаннями свідка ОСОБА_29 . ОСОБА_1 мала задовільний стан здоров`я, вона була активною, все пам`ятала і все знала, дуже адекватно сприймала новини, в інтернеті читала їх, користувалася мобільним телефоном, слухала радіо, дивилася телевізор, читала газети без окулярів, хоча вони в неї були в наявності, і, навіть, щось записувала. У 2010-2011 роках позивачка ходила по гриби, працювала на грядках на дачі ОСОБА_2 . Так себе вела до 2015 року. Позивачка із подружкою їздила на відпочинок та на оздоровлення. Ніколи не було нарікань на свідомість ОСОБА_1 . Свідок ОСОБА_29 пояснив, що він провідував ОСОБА_1 1 раз в 1-2 тижні. Ключі від вхідних дверей зазначеної квартири були раніше в чоловіка ОСОБА_4 ОСОБА_5 , як він вів бізнес у м.Кузнецовськ (нині м.Вараш), також у ОСОБА_2 та в сусіда ОСОБА_1 . Позивачка погодилась на участь соціального працівника, хвалила ту жінку, вони дружили. Остання постійно із позивачкою не сиділа, виконувала за її проханням лише деякі роботи. Чи оплачував соціальний працівник рахунки за житлово-комунальні послуги ОСОБА_1 свідку ОСОБА_29 невідомо. Про наявність соціального працівника свідок ОСОБА_29 взнав приблизно за 3 роки до смерті позивачки. Пояснив, що соціальний працівник був призначений не спеціально. Так, як лише в останній рік життя ОСОБА_1 почали покидати сили. Свідок ОСОБА_29 у своїх показаннях зазначив про те, що у 2005 році, коли він ще проживав у м.Київ, у телефонній розмові почув від своєї матері ОСОБА_2 про оспорюваний правочин. Зокрема, ОСОБА_2 повідомила, що ОСОБА_1 подарила чи переписала для ОСОБА_4 квартиру. Він особисто з цим погодився і вважає, що ОСОБА_2 проти цього також не заперечувала, оскільки вона сказала, що ж раз так вирішила, то вирішила. Потім з`ясувалася наявність заповіту ОСОБА_1 на ОСОБА_2 . Яким чином він з`явився свідку ОСОБА_29 невідомо. При цьому зазначив, що ОСОБА_2 була завжди поряд із ОСОБА_1 , у всьому їй допомагала, ОСОБА_1 довіряла ОСОБА_2 , давала їй свої гроші на зберігання. Від ОСОБА_1 свідку ОСОБА_29 відомо, що вона подарила квартиру ОСОБА_4 і хоче її повернути. Хто вчинив переоформлення рахунків за житлово-комунальні послуги та підписав підписом ОСОБА_21 договір про надання послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та надання комунальних послуг населенню №659 від 15 квітня 2010 року свідку ОСОБА_29 невідомо.

У своїх показаннях свідок ОСОБА_31 вказав, що він є чоловіком правонаступниці позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 та пояснив, що стосунки із ОСОБА_1 були нормальні, раніше вони проживали 4 роки разом, він називав її мамою. Потім вони отримали квартиру у м.Кузнецовськ (нині м.Вараш), після чого ОСОБА_1 вирішила обміняти свою квартиру у м.Нововолинськ і також переїхала у м.Кузнецовськ. Вони робили в її квартирі ремонт. Позивачка приходила до них у гості, ходила до них на дачну ділянку. Проте про укладення договору дарування квартири між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 їхню сім`ю ніхто не попередив. Якось його дружина прибігла додому, вона шукала заповіт, говорила, що вирішила його віддати. Свідок ОСОБА_31 зазначив, що він дізнався, що ОСОБА_1 подарувала квартиру ОСОБА_4 та уклала оспорюваний договір. Про це вже знали у 2011 році, тоді святкували його 60-річчя, але підтримували нормальні стосунки. Свідок ОСОБА_31 зазначив, що ОСОБА_4 по життю дісталося нелегко, вона годувалася без матері. Про призначення цієї справи до розгляду були надруковані оголошення в газетах. Свідку ОСОБА_31 від ОСОБА_2 стало відомо, що ОСОБА_3 підтримує ОСОБА_1 у тому, щоб забрати квартиру назад у ОСОБА_4 . Це свідка ОСОБА_31 здивувало, адже йому відомо, що спочатку ОСОБА_3 підтримував ОСОБА_1 в тому, щоб вона подарувала квартиру ОСОБА_4 . Останні 3 роки позивачка постійно спілкувалася за допомогою комп`ютера по скайпу із ОСОБА_3 , який виїхав у Америку, вона слухала всі його поради, чекала його звісток. А ОСОБА_3 не хотів ділити квартиру. Позивачку обурило те, що рахунки за житлово-комунальні послуги були видані на ім`я ОСОБА_4 . Адже після вчинення цього правочину ОСОБА_1 самостійно платила за житлово-комунальні послуги. Гроші їй також надавав ОСОБА_3 . За укладення із КМКП договору про надання послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та надання комунальних послуг населенню №659 від 15 квітня 2010 року свідку ОСОБА_31 нічого невідомо. ОСОБА_2 говорила, що адвокат вела захист таким чином, що ОСОБА_1 сварилася із ОСОБА_4 . Потім як померла позивачка стало відомо про заповіт останньої на ОСОБА_2 і інші спадкоємці вже мали претензії до неї. Після смерті ОСОБА_1 помили і поховали самі, без ОСОБА_3 і ОСОБА_6 ОСОБА_4 була на похованні ОСОБА_1 . Між спадкоємцями були різні варіанти поділу квартири. Від них відомо, що в іншій справі хотіли ділити квартиру на 4 частини, в тому числі й на користь ОСОБА_4 . Була пропозиція поділити квартиру без врахування ОСОБА_3 . Останнім часом були претензії, що квартиру хочуть забрати в ОСОБА_4 . Про поховання відповідачки ніхто не повідомив. Згідно з показаннями свідка ОСОБА_31 у них був торгівельний кіоск і тоді ОСОБА_4 , яка була ще неодружена, працювала в них продавцем та проживала у квартирі ОСОБА_1 . Вони дали гроші ОСОБА_4 на навчання, ОСОБА_3 дав гроші ОСОБА_8 на придбання автомобіля. Останнім дуже допомагала ОСОБА_1 , вона все туди возила. Стосунки між позивачкою і відповідачкою були непрості. ОСОБА_1 не любила жити з кимось, хотіла бути сама і на старості бажала більше уваги від відповідачки, а ОСОБА_4 була прямою людиною. Свідок ОСОБА_31 зазначив, що він не був присутній при укладенні оспорюваного договору дарування квартири та не знає чому ОСОБА_1 вирішила подарувати квартиру саме ОСОБА_4 , а не комусь іншому із внуків. ОСОБА_8 вона також любила. Позивачка забрала у ОСОБА_2 документи на квартиру. Оспорюваний договір дарування квартири був у ОСОБА_2 . Медична карта ОСОБА_1 була вирвана. Протягом 4 останніх років ОСОБА_1 потребувала періодичного догляду, упродовж останнього року позивачку доглядала ОСОБА_2 . У неї завжди були ключі від житла ОСОБА_1 , між ними були гарні стосунки. ОСОБА_1 була адекватна, але дріб`язкова людина. Вона була народним засідателем, їй подобались суди. Свідок ОСОБА_31 ствердив, що ОСОБА_1 все життя читала без окулярів, в тому числі і у період 2004 року, коли був укладений оспорюваний договір дарування квартири і не могла підписати будь-що. На думку свідка ОСОБА_31 , подати позов до ОСОБА_4 про визнання правочину дарування квартири недійсним ОСОБА_1 схилив її син ОСОБА_3 , і так само він вмовив позивачку оформити цей договір дарування квартири. ОСОБА_31 зазначив, що ОСОБА_3 мав значний вплив на ОСОБА_1 , вона боялася його та робила все так, як він їй казав.

Свідок ОСОБА_32 у судовому засіданні надав показання, в яких зазначив, що він є внуком позивачки ОСОБА_1 і братом відповідачки ОСОБА_4 . Одного разу, як зазначив свідок ОСОБА_32 його мати ОСОБА_6 приїхала із м.Кузнецовськ (нині м.Вараш) Рівненської області та повідомила, що ОСОБА_1 вирішила подарувати свою квартиру ОСОБА_4 . Це була ідея ОСОБА_3 і ніхто із родичів проти цього не заперечував. ОСОБА_1 слухала свого сина ОСОБА_3 , він для неї був авторитет. На той час стосунки між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 були приязні. ОСОБА_4 проживала у квартирі матері ОСОБА_6 або за місцем проживання батьків ОСОБА_5 . Свідку ОСОБА_32 відомо, що відповідачка їздила в м.Кузнецовськ (нині м.Вараш) на своє день народження і разом із позивачкою ходила до нотаріуса. ОСОБА_4 говорила, що вона прийняла квартиру в дар і ОСОБА_1 буде жити у своїй квартирі і лише після її смерті вона (відповідачка) буде вирішувати питання щодо квартири. У своїх показаннях свідок ОСОБА_32 зазначив, що одного разу коли він ночував у ОСОБА_1 , то ОСОБА_3 сказав ОСОБА_5 , шо нібито він ( ОСОБА_32 ) вкрав у нього гроші. А коли ОСОБА_3 приїхав до них у гості у м.Нововолинськ Волинської області, то ОСОБА_4 з цього приводу зробила йому зауваження, після чого ОСОБА_3 розвернувся і поїхав у м.Кузнецовськ (нині м.Вараш) Рівненської області, де наговорив ОСОБА_1 , що ОСОБА_4 така погана, що навіть тарілки супу йому не запропонувала і вигнала його. Після цього ОСОБА_1 розсердилася. Проте пізніше ОСОБА_3 зателефонував до свідка ОСОБА_32 із-за кордону і сказав, що передасть йому грошей. Свідок ОСОБА_32 вказав, що він часто приїжджав до ОСОБА_1 разом із ОСОБА_5 у той період часу, коли в останнього була підприємницька діяльність у м.Кузнецовськ (нині м.Вараш). У ОСОБА_5 були ключі від квартири, їх йому дала позивачка. Зазначив, що у ОСОБА_5 на ринку був торгівельний кіоск (контейнер) і він, починаючи із 2000-2001 р.р., щотижня у четвер приїжджав і в суботу виїжджав додому. Він як був у ОСОБА_1 , то готував їжу, купив позивачці холодильник. ОСОБА_4 також часто приїжджала до ОСОБА_1 , особливо на свята, тоді збиралась вся рідня. Вона також телефонувала позивачці. У 2003 році їздили на дачну ділянку ОСОБА_2 і на дачну ділянку ОСОБА_1 . Позивачка тоді із сапкою ще працювала на огороді і танцювала. Вона їздила в санаторії. Також ОСОБА_1 до них часто приїжджала і надавала фінансову допомогу, адже їх сім`я не завжди була забезпеченою. Це було в 2008 році і в 2010 році. Вона одержувала пенсію, щось відкладала, казала, що й ОСОБА_2 вона давала гроші. Йому також давала гроші. Гроші, які ОСОБА_1 одержала від ОСОБА_19 , вона роздала внукам. До позивачки, як зазначив свідок ОСОБА_32 , він також приїжджав своїм автомобілем. У квартирі за місцем проживання ОСОБА_1 він допомагав встановлювати лоджію. Вважає, що оплатив її ОСОБА_3 . Останній також дав йому гроші на придбання автомобіля. Із 2015 року він приїжджав до ОСОБА_1 рідше, але телефонував їй. Згідно з показаннями свідка ОСОБА_32 у 2004 році, коли був вчинений оспорюваний правочин, ОСОБА_1 була повністю самостійною жінкою, вона давала собі раду сама, була жвава, адекватна і грамотна та могла розрізнити договір довічного утримання від договору дарування квартири. ОСОБА_1 читала листи, газети і журнали без окулярів, в`язала одяг. Це було також і в 2005 році, 2007 році та в 2008 році. ОСОБА_3 виїхав у США, прислав йому виклик та 2 комп`ютери один йому, а інший позивачці. За ними свідок ОСОБА_32 їздив у Польщу. ОСОБА_1 спілкувалася із ОСОБА_3 спочатку по телефону, а потім по скайпу. Згідно з показаннями свідка ОСОБА_32 за 2 місяці до смерті ОСОБА_1 майже щодня спілкувався з ним по телефону, при цьому вона ні разу не жалілася на ОСОБА_4 . Позивачка жалілась на ОСОБА_2 та її чоловіка, казала, що місяцями вони можуть не приходити, то скажуть щось не те. Водночас ОСОБА_1 всі цінні речі довіряла ОСОБА_2 , в тому числі документи на квартиру, і якщо у сім`ї була якась новина, то ОСОБА_2 одразу дізнавалась про це від ОСОБА_1 . Свідок ОСОБА_32 вказав, що ОСОБА_1 перед смертю виходила на вулицю до лавочки поблизу будинку, самостійно здійснювала догляд за собою і сама готувала собі їжу. У квартирі був порядок. Декілька разів у 2014 році він бачив як до позивачки приходив соціальний працівник молода дівчина і її тоді ОСОБА_1 відправляла. Свідок ОСОБА_32 пояснив, що від ОСОБА_4 він декілька разів чув, що треба ОСОБА_1 допомогти оплатити комунальні платежі. На момент смерті ОСОБА_1 ОСОБА_3 був в Україні, але на поховання позивачки не приїхав. Зазначив, що після смерті ОСОБА_1 , коли вони приїжджали на 40 днів, ОСОБА_2 говорила ОСОБА_4 , що в неї знайомий нотаріус і щоб щось робила з квартирою. Оригінал свідоцтва про смерть ОСОБА_1 був у ОСОБА_2 . Свідок ОСОБА_32 заперечив обставини, викладені в позовній заяві ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_6 вимагала від неї укладення договору довічного утримання та те, що ОСОБА_4 виганяла ОСОБА_6 із дому. Пояснив, що ОСОБА_1 завжди раділа приїзду ОСОБА_6 із-за кордону, зазначив, що документи на квартиру перебували у ОСОБА_2 , а не в ОСОБА_6 , і остання відмовилась від своєї частки на квартиру, коли була пропозиція від ОСОБА_4 розділити квартиру на 3 частини. Згідно з показаннями свідка ОСОБА_32 . ОСОБА_4 була чесною людиною, вона не могла обманути ОСОБА_1 чи зловживати її довірою.

Заслухавши пояснення сторін, їх правонаступників, представників сторін і правонаступників та показання свідків, дослідивши і оцінивши в сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири необхідно відмовити в повному обсязі у зв`язку з його безпідставністю.

Такий висновок суду ґрунтується на наступних встановлених по справі обставинах.

09 вересня 2004 року між ОСОБА_1 , як дарувальницею, з однієї сторони, і ОСОБА_4 , як обдаровуваною, з другої сторони, укладено договір дарування квартири, згідно з яким дарувальниця подарувала, а обдаровувана прийняла в дар квартиру АДРЕСА_4 , яка складається з 1 (однієї) жилої кімнати, загальною площею 36,4 кв.м. (житловва поща 21,4 кв.м). Цей договір дарування квартири посвідчено приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймасом В.О. 09 вересня 2004 року і зареєстровано в реєстрі за №1954 (бланк ВВК №849741).

Зі змісту вказаного договору дарування квартири також встановлено, що відчужувана квартира належить дарувальниці на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УТЖКГ Рівненської АЕС 29 червня 1993 року згідно з розпорядженням №102 від 29 червня 1993 року, та зареєстрованого в Кузнецовському міському бюро технічної інвентаризації за №6к-524-931 (реєстраційний №2016943 в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно). Цей дар сторони оцінюють в 11200 (одинадцять тисяч двісті) гривень. У відповідності з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Кузнецовським МБТІ 31 серпня 2004 року за №4594726, інвентаризаційна оцінка квартири, що відчужується, складає 11110 (одинадцять тисяч сто десять) гривень. Дарувальниця стверджує, що квартира, яка є предметом цього договору, на момент його укладення нікому іншому не відчужена, не заставлена, в судовому спорі і під забороною (арештом) не перебуває, прав щодо неї у третіх осіб немає. Користування придбаною квартирою здійснюється обдаровуваною відповідно до Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572. Характеристика квартири та її обладнання наведена в технічному паспорті, який є складовою частиною цього договору. Витрати, пов`язані зі складанням та посвідченням цього договору, сплачує обдаровувана. Зміст п.13 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями обдаровуваній нотаріусом роз`яснено. Цей договір складено і підписано в двох примірниках, один з яких призначається для зберігання в справах приватного нотаріуса Кузнецовського міського нотаріального округу Приймаса В.О., а другий, що має силу оригіналу, видається обдаровуваній. Вказаний договір містить підписи сторін: ОСОБА_1 і ОСОБА_4 .

Посвідчуючи вказаний договір, приватний нотаріус Кузнецовського міського нотаріального округу Приймас В.О. вчинив запис про те, що договір підписано сторонами у його присутності, особу сторін встановлено, їх дієздатність та факт належності квартири, що відчужується, ОСОБА_1 перевірено. Цей договір підлягає реєстрації в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Вказані обставини судом встановлено із копії договору дарування квартири від 09 вересня 2004 року, вірність якої з оригіналом засвідчена приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймасом В.О. 09 вересня 2004 року, що зареєстровано в реєстрі за №1956, яка була надана попередньому складу суду 19 червня 2015 року представником позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_7 /т.1 а.с.136/.

Витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №98242, виданий Кузнецовською державною нотаріальною конторою 09 вересня 2004 року, сформований ОСОБА_33 , копія якого додана ОСОБА_1 до позовної заяви /т.1 а.с.7/, свідчить, що зазначений договір дарування квартири зареєстровано Кузнецовською державною нотаріальною конторою 09 вересня 2004 року в Державному реєстрі правочинів 15:48, реєстраційний номер: 91315.

Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5779883, виданий комунальним підприємством «Кузнецовське міське бюро технічної інвентаризації» 09 грудня 2004 року, копія якого додана ОСОБА_1 до позовної заяви /т.1 а.с.6/, підтверджує, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано комунальним підприємством «Кузнецовське міське бюро технічної інвентаризації» 09 грудня 2004 року за ОСОБА_4 (номер запису: 524-931 в книзі:6к) на підставі договору дарування /ВВК №849741 р.№1954/ від 09 вересня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймасом В.О. Ця ж обставина про реєстрацію в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно вказана на копії договору дарування квартири, доданій ОСОБА_1 до позовної заяви /т.1 а.с.5/.

Вказані письмові докази в сукупності з показаннями відповідачки ОСОБА_4 , показаннями правонаступника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_6 , правонаступника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , правонаступника відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5 та свідків: ОСОБА_24 , ОСОБА_29 , ОСОБА_31 і ОСОБА_32 достовірно підтверджують, що 09 вересня 2004 року позивачка ОСОБА_1 подарувала, а відповідачка ОСОБА_4 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 . Після нотаріального посвідчення договору дарування квартири від 09 вересня 2004 року, нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Приймасом В.О. 09 вересня 2004 року видано обдаровуваній відповідачці ОСОБА_4 другий примірник вказаного договору, який має силу оригіналу. Право власності відповідачки ОСОБА_4 на цю квартиру зареєстровано комунальним підприємством «Кузнецовське міське бюро технічної інвентаризації» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 09 грудня 2004 року. Окрім цього, відповідачка ОСОБА_4 мала безперешкодний доступ до зазначеної квартири, мала у володінні ключі від вхідних дверей цієї квартири, що були надані позивачкою ОСОБА_1 .

Отже, вказаний правочин дарування квартири є реальним, зазначені в ньому дані відповідають дійсності.

Відповідно до ч.ч.1, 3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Аналіз вказаних цивільних правових норм дає підстави стверджувати, що договір дарування і договір довічного утримання (догляду) є різними правочинами за своєю суттю, правовою природою, правами і обов`язками сторін. Так, правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання будь-якої винагороди безоплатно, а за договором довічного утримання (догляду) передача власником свого майна у власність іншої особи здійснюється взамін зобов`язань набувача щодо забезпечення відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 . Ці дані підтверджуються паспортом ОСОБА_4 серії НОМЕР_5 , виданим Нововолинським МВ УМВС України у Волинській області 13 липня 2000 року.

Договір дарування квартири був укладений та нотаріально посвідчений 09 вересня 2004 року, тобто у день народження відповідачки ОСОБА_4 . Ця обставина вказує на безоплатність передачі позивачкою ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 у власність відповідчці ОСОБА_4 .

Обставини, що встановлені із показань відповідачки ОСОБА_4 , правонаступника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_6 , правонаступника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , правонаступника відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5 , свідків: ОСОБА_24 , ОСОБА_29 , ОСОБА_31 і ОСОБА_32 , дають підстави суду для тверджень, що станом на момент укладення і підписання договору дарування квартири від 09 вересня 2004 року, тобто станом на 09 вересня 2004 року позивачка ОСОБА_1 мала задовільний стан здоров`я, розуміла значення своїх дій та керувала ними, писала і читала без окулярів, одержувала пенсію, утримання та догляду не потребувала.

Таким чином, встановлено, що позивачці були достовірно відомі зміст зазначеного договору дарування квартири від 09 вересня 2004 року, його правова природа, права і обов`язки сторін та правові наслідки укладення такого договору. Належних і допустимих доказів, які б спростовували ці обставини, позивачкою ОСОБА_1 , її представником, правонаступниками позивачки ОСОБА_1 і представником правонаступника позивачки суду не надано. Достовірних даних про те, що позивачка ОСОБА_1 станом на 09 вересня 2004 року була неписьменною або сліпою, не встановлено. Записи у медичній документації, які містять виправлення, викликають обгрунтований сумнів і з врахуванням заперечень зі сторони відповідачки ОСОБА_4 і її правонаступника та їх представника та з огляду на їх спростування, наведені відповідачкою ОСОБА_4 , правонаступником позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_6 , правонаступником позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , правонаступником відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5 , свідками: ОСОБА_24 , ОСОБА_29 , ОСОБА_31 і ОСОБА_32 у наданих у судовому засіданні показаннях, не можуть бути покладеними в основу рішення суду.

Відсутність у позивачки наміру, спрямованого на укладення із ОСОБА_4 договору довічного утримання, станом на 09 вересня 2004 року також доводиться тим, що перебуваючи на обліку у територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м.Вараш Рівненської області ОСОБА_1 за віком з 01 листопада 2007 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , неодноразово у документах під своїм підписом вказувала про відсутність укладеного нею договору довічного утримання.

Так, із повідомлення територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м.Вараш виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області №1-15/388 від 14 липня 2020 року, слідує, що ОСОБА_1 перебувала на обліку у територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м.Вараш виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області з 01 листопада 2007 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заява ОСОБА_1 від 01 листопада 2007 року свідчить про те, що позивачка ОСОБА_1 просить директора Кузнецовського міського територіального центру Печончик О.М. прийняти її на обслуговування відділеннями територіального центру та закріпити за нею соціального робітника. У вказаній письмовій заяві ОСОБА_1 також вказала, що близьких працездатних родичів, зобов`язаних за законом її утримувати, в даному населеному пункті не має. Про зміни в складі сім`ї та місця проживання зобов`язалась своєчасно повідомити працівників відділення. Угоду на довічне утримання з приватними особами та організаціями не укладала. Зазначена заява від 01 листопада 2007 року містить підпис ОСОБА_1 .

Згідно з наказом директора Кузнецовського міського територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян №165 від 01 листопада 2007 року позивачку ОСОБА_1 взято на облік в територіальний центр для постійного подальшого соціально-побутового обслуговування.

Умовами угоди про обслуговування одинокого непрацездатного громадянина з ІІІ групою рухової активності, укладеної між директором Кузнецовського міського територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян ОСОБА_34 і ОСОБА_1 01 листопада 2007 року, передбачено, що позивачка ОСОБА_1 зобов`язалась серед іншого своєчасно повідомляти територіальний центр про факт проживання у даному населеному пункті родичів, зобов`язаних за законом доглядати її, та про факт укладання угоди на довічне утримання за успадкування житла. Соціально-побутовими послугами, обумовленими цією угодою є: генеральне прибирання приміщення 2 рази на рік; вологе прибирання 1 раз на тиждень; закупка продуктів харчування, ліків по потребі; виклик лікаря, догляд під час хвороби по потребі; оплата комунальних послуг, інших платежів по потребі. День відвідувань вівторок, четвер. У вказаній угоді наявний підпис ОСОБА_1 .

Такі ж зобов`язання щодо повідомлення територіальному центру про факт проживання у даному населеному пункті родичів, зобов`язаних за законом доглядати її, та факт укладання угоди на довічне утримання за успадкування житла, ОСОБА_1 взяла на себе, уклавши із директором Кузнецовського міського територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян ОСОБА_34 угоду про обслуговування одинокого непрацездатного громадянина з ІІІ групою рухової активності та підписавши її 22 січня 2010 року. Цією угодою передбачено такий самий обсяг соціально-побутових послуг. День відвідувань понеділок, середа, п`ятниця.

Договір про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) одинокого (проживаючого самотньо) громадянина з ІІІ групою рухової активності відділенням соціальної допомоги вдома, укладений між територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м.Кузнецовськ в особі директора територіального центру Печончик О.М. і ОСОБА_1 10 січня 2011 року, свідчить, що територіальний центр прийняв на обслуговування у відділення соціальної допомоги вдома ОСОБА_1 на підставі її особистої заяви та інших документів і зобов`язався безкоштовно надавати останній такі соціальні послуги: генеральне прибирання приміщення 2 рази в рік; вологе прибирання приміщення 1 раз в тиждень; закупка та доставка продуктів харчування, ліків, предметів першої необхідності по потребі; оплата комунальних послуг 1 раз в місяць; виклик лікаря, відвідування в лікарні по потребі. У цьому договорі ОСОБА_1 зобов`язалася письмово надавати інформацію про укладенняи договору довічного утримання (догляду), появу родичів, які відповідно до чинного законодавства зобов`язані забезпечити їй догляд і допомогу. При цьому, однією із умов припинення даного договору є встановлення наявності у ОСОБА_1 працездатних рідних (батьків, дітей, чоловіка, дружини) або осіб, які відповідно до законодавства повинні забезпечити їй догляд і допомогу (у разі обслуговування безкоштовно) та укладення договру довічного утримання (догляду), у якому передбачено соціальне обслуговування та надання соціальних послуг з догляду. Вказаний договір було пролонговано: з 10 січня 2012 року по 09 січня 2013 року, з 10 січня 2013 року по 09 січня 2014 року, з 10 січня 2014 року по 09 січня 2015 року, з 10 січня 2015 року по 09 січня 2016 року, з 10 січня 2016 року по 09 січня 2017 року та з 10 січня 2017 року по 09 січня 2018 року. Кожна пролонгація зазначеного договору була закріплена особистими підписами сторін, в тому числі ОСОБА_1 .

Зі змісту власноручно написаної розписки ОСОБА_1 від 10 грудня 2012 року слідує, що позивачка ОСОБА_1 доводить до відома директора територіального центру Печончик О.М. про те, що станом на 10 грудня 2012 року нею не укладений договір довічного утримання та зобов`язалась в разі укладення вищевказаного договору вчасно повідомити адміністрацію територіального центру. Вказана розписка від 10 грудня 2012 року підписана ОСОБА_1 .

Вказані обставини свідчать про те, що позивачка ОСОБА_1 чітко усвідомлювала той факт, що станом на час укладення і дії вказаних угод і договорів із територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м.Вараш виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області, що відбулося після 09 вересня 2004 року, нею не було укладено договору довічного утримання (догляду). Ці обставини також доводяться показаннями свідка ОСОБА_24 , наданими в судовому засіданні.

Отже, 09 вересня 2004 року, укладаючи з ОСОБА_4 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , позивачка ОСОБА_1 мала намір безкоштовно, тобто в дар, передати вказану квартиру у власність відповідчці ОСОБА_4 із створенням саме правових наслідків, які обумовлені зазначеним договором, і цей договір позивачка ОСОБА_1 не вважала договором довічного утримання (догляду).

Таким чином, встановлено, що договір дарування квартири від 09 вересня 2004 року не є фіктивним, волевиявлення ОСОБА_1 і ОСОБА_4 є вільним і відповідають їх внутрішній волі. Цей правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За таких обставин, підстави для визнання вказаного договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 09 вересня 2004 року, недійсним відсутні.

Судом встановлено, що на момент подачі даного позову ОСОБА_1 в суд 02 березня 2015 року строк позовної давності сплив, адже оспорюваний ОСОБА_1 правочин був вчинений 09 вересня 2004 року. Поважних причин пропуску строку позовної давності, встановленого законом, у позовній заяві не наведено і їх наявності не доведено.

Доводи ОСОБА_1 , які викладені в її позовній заяві, про те, що про договір дарування квартири від 09 вересня 2004 року вона дізналася у вересні 2014 року не підтверджені доказами та спростовуються показаннямивідповідачки ОСОБА_4 , правонаступника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_6 , правонаступника відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5 , свідків: ОСОБА_24 , ОСОБА_29 , ОСОБА_31 і ОСОБА_32 , наданими у судовому засіданні.

На переконання суду, рахунок за серпень 2014 року і договір №659 про надання послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та надання комунальних послуг населенню від 15 квітня 2010 року, укладений між ЖЕД-2 КМКП в особі начальника Жук Т.В. та ОСОБА_4 власником квартири АДРЕСА_1 є штучно створеними документами без участі в цьому відповідачки ОСОБА_4 з метою обгрунтування заявлених позовних вимог та непропущення позивачкою строку позовної давності. При цьому суд врахував, що номер особового рахунку НОМЕР_1 , кількість проживаючих 1 особа та наявність пільг 50% як ветерана війни залишився незмінним як у попередньому рахунку за липень 2014 року, а вказаний договір укладений не відповідачкою ОСОБА_4 , а іншою особою ОСОБА_4 , від імені якої поставлено підпис ОСОБА_21 .

Відповідачка ОСОБА_4 подала в суд письмову заяву від 13 березня 2019 року про застосування строку позовної давності та просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 (правонаступники ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 ) до ОСОБА_4 (правонаступник ОСОБА_5 ) про визнання недійсним договору дарування квартири, у зв`язку з його спливом. Вказана заява мотивована недоведенням позивачкою обставин, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК України. Також ОСОБА_4 вважає, що ОСОБА_1 не довела, що строк позовної давності пропущено нею з поважних причин.

Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з цим, враховуючи, що позов ОСОБА_1 (правонаступники ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 ) до ОСОБА_4 (правонаступник ОСОБА_5 ) про визнання недійсним договору дарування квартири є необгрунтованим і безпідставним, суд визнав за належне відмовити у задоволенні вказаного позову саме з цих мотивів.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.5, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (правонаступники ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ), ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий), ОСОБА_6 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий)) до ОСОБА_4 (правонаступник ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 )) про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений 09 вересня 2004 року між ОСОБА_1 , як дарувальницею, з однієї сторони, і ОСОБА_4 , як обдаровуваною, з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймасом В.О. 09 вересня 2004 року і зареєстрований в реєстрі за №1954 (бланк ВВК №849741), як такого, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим договором, тобто як фіктивного договору, відмовити за його безпідставністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Складення повного рішення суду відкладено на 22 липня 2020 року.

Головуючий суддя О.І.Горегляд