Справа № 2-1533/09 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/811/777/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

секретаря: Матяш С.І.,

з участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про видачу дубліката виконавчого листа по справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою та встановлення порядку користування жилим приміщенням, -

встановив:

В грудні 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для подання виконавчого листа до виконання надавши на кожного боржника окремий виконавчий лист.

16 грудня 2019 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про поновлення пропущеного строку та видачу дублікату виконавчого листа - залишено без руху.

20 січня 2020 року від ОСОБА_3 надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про видачу дублікату виконавчого листа - відмовлено.

Вказану ухвалу оскаржили ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі зазначають, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, такою що прийнята з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права. Покликаються на те, що отриманий ними виконавчий лист від 27.05.2009 року пролежав без руху у виконавчій службі та повернутий назад через рік без відкриття провадження. Судовим виконавцем не надано жодних підстав повернення виконавчого листа.

Просять скасувати ухвалу суду скасувати.

20 липня 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2020 року залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні заяви про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, суд першої інстанції виходив з того, що заявники звернулися до суду із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів після закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчих документів до виконання, не надали доказів поважності причин пропущення встановленого законом строку пред`явлення виконавчих документів до виконання, не надали жодного належного та достатнього доказу, який би підтверджував факт втрати виконавчих документів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд з прав людини наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Частиною 1 ст. 431 ЦПК України визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно з п. 17.4 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналізуючи зміст п. 17.4 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України, єдиною підставою для видачі судом дублікату виконавчого листа є його втрата.

Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання.

Саме такі правові висновки сформульовано у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 листопада 2018 року у справі № 474/783/17 (провадження № 61-29св17) та від 10 жовтня 2018 року у справі № 2-504/11 (провадження № 61-41846св18).

Отже, за змістом згаданої норми діючого законодавства дублікат виконавчого документа видається замість втраченого оригіналу, лише за наявності достатніх доказів того, що виконавчий документ дійсно втрачено.

При вирішенні питання про видачу дублікату виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен подати належні та допустимі докази на підтвердження втрати виконавчого листа, а суд має обов`язково перевірити, чи не було виконано рішення на підставі якого видано та чи не втратило судове рішення законної сили (висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду викладений у постанові від 22.10.2018 року ц справі №2-824/2009 (провадження № 61-5388св18).

Також однією з підстав можливості видачі дублікату виконавчого документу,є подання відповідної заяви протягом строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документу до виконання, який повинен обчислюватися з урахуванням переривання цього строку та/або його зупинення.

Положенням п. 2 ч. 1, ч. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно з ч.ч. 1, 2, 4, 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років . Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: пред`явлення виконавчого документа до виконання; надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Аналіз змісту даних норм дає підстави для висновку, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий лист до примусового виконання.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заявники у своїй заяві зазначають, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28.04.2009 року була прийнята мирова угода. На підставі вказаного їм було видано виконавчий лист, але термін протермінований, однак суду не надано, доказів про зазначені обставини, за яких було втрачено виконавчий лист, не встановлено коло осіб, причетних до втрати.

Аналізуючи зміст заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , колегія суддів приходить до висновку, заявниками не надано жодного належного та достатнього доказу, який би підтверджував факт втрати виконавчого документу, а також існування об`єктивних перешкод, непереборних обставин, які унеможливлювали стягувача звернутися до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01.09.2020 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.