Справа № 2-1201/11
Провадження № 4-с/496/11/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2020 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Галич О.П.,

за участю:

секретаря Ткаченко В.М.,

скаржника ОСОБА_1 ,

державного виконавця Згами З.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Біляївка Одеської області скаргу ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: старший державний виконавець Біляївського міськрайонного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Згама З.О. про визнання бездіяльності старшого державного виконавця Біляївського міськрайонного відділу ДВС неправомірною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, яку в подальшому доповнив та просить визнати бездіяльність старшого державного виконавця Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Згами Зінаїди Олександрівни в частині не зняття арешту з нерухомого майна неправомірною та зобов`язати старшого державного виконавця Біляївського міськрайоного відділу державної виконавчої служби Згаму О.О. знати арешт з нерухомого майна, накладеного згідно постанови про відкриття виконавчого провадження номер 27898431 від 21.07.2011 року, реєстраційний номер обтяження 11508799 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна.

Свої вимоги мотивує тим, що 22 червня 2020 року, знаходячись в нотаріальній конторі, дізнався, що на належне скаржнику нерухоме майно, а саме: садовий будинок та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1 , у садовому товаристві «Антарктика» садового масиву «Алтестівський» Холоднобалківської сільської ради Біляївського району, накладено арешт. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, арешт накладено старшим державним виконавцем відділу ДВС Біляївського РУЮ Згамою З.О. на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, номер 27898431, від 21.07.2011 року, реєстраційний номер обтяження 11508787. 25 червня 2020 року заявник звернувся до Біляївського міськрайонного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття арешту з належного йому нерухомого майна. У відповідь на заяву 26.06.2020 року начальник Біляївського міськрайонного відділу ДВС Олефір С.В. повідомив, що згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень у відділі на примусовому виконанні відсутні виконавчі провадження за виконавчим листом № 2-1201 від 20.07.2011 року, виданим Біляївським районним судом Одеської області. Також заявнику було повідомлено про те, що термін зберігання завершених виконавчих проваджень становить три роки, а, відповідно до частини 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», для зняття арешту з майна мені необхідно звернутися до суду. Також щодо фактичних обставин, заявник зазначив наступне. 05 липня 2011 року рішенням Біляївського районного суду Одеської області у цивільній справі № 2-1201/2011 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики. Отримавши виконавчий лист № 2-1201 від 20.07.2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у сумі 90000 грн., заявник звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження до відділу ДВС Біляївського РУЮ. 21 липня 2011 року старшим державним виконавцем відділу ДВС Біляївського РУЮ Згамою З.О. було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_3 04 серпня 2011 року до відділу ДВС Біляївеького РУЮ надійшла мирова угода, згідно якої боржник ОСОБА_2 передавала стягувану у власність в рахунок відшкодування боргу у сумі 90000 грн. садовий будинок та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1 , у садовому товаристві «Антарктика» садового масиву «Алтестівський» Холоднобалківської сільської ради Біляївського району, які належали боржнику на підставі Свідоцтва про право власності на садовий будинок серії НОМЕР_1 від 26.04.2010 року та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 039796 від 20.08.2004 року. Після надходження мирової угоди начальник відділу ДВС Біляївського РУЮ звернувся до суду із заявою, в якій просив винести ухвалу суду, якою затвердити або відмовити у визнанні мирової угоди між боржником ОСОБА_2 та стягувачем ОСОБА_1 07 вересня 2011 року укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мирова угода була затверджена рішенням Біляївського районного суду Одеської області. Однак, незважаючи на закінчення виконавчого провадження, старший державний виконавець відділу ДВС Біляївеького РУЮ Згама З.О., не зняла накладений на нерухоме майно арешт, а, отже, не виконала вимоги статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року. Накладений арешт порушує право заявника на володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Скаржник ОСОБА_1 у судовому засіданні на поданні скарзі наполягав та просив її задовольнити.

Старший Державний виконавець Біляївського міськрайонного відділу ДВС у судовому засіданні заперечувала проти скарги та пояснила, що її дії були правомірні, ніяких порушень з її боку не було. Скаржником не вірно обрано спосіб захисту, а саме необхідно було звернутися до суду із заявою про скасування накладеного арешту на належне йому майно. При цьому посилалась на письмове заперечення, яке міститься в матеріалах справи.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 05 липня 2011 року у цивільній справі № 2-1201/2011 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 90000 грн. та судовий збір. Рішення суду набрало законної сили.

21 липня 2011 року старшим державним виконавцем відділу ДВС Біляївського РУЮ Згамою З.О. було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_3 .

У зв`язку з досягненням між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мирової угоди, начальник відділу ДВС Біляївського РУЮ звернувся до суду із заявою, в якій просив винести ухвалу суду, якою затвердити або відмовити у визнанні мирової угоди між боржником ОСОБА_2 та стягувачем ОСОБА_1

07 вересня 2011 року укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мирова угода була затверджена ухвалою Біляївського районного суду Одеської області.

У зв`язку з тим, що накладений арешт порушує право заявника на володіння, користування та розпорядження своїм майном, ОСОБА_1 звернувся до Біляївського міськрайонного відділу ДВС із заявою про скасування арешту з нерухомого майна. Однак листом №17404/30 від 26.06.2020 року отримано відповідь, згідно якої вбачається, що згідно даних АСВП станом на теперішній час у відділі на примусовому виконанні відсутні виконавчі провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №2-1201 від 20.07.2011 року виданого Біляївським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу. Також повідомлено, що згідно «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби затвердженого Міністерством юстиції України від 25.12.2008 року №2274/5, термін зберігання завершених виконавчих проваджень становить три роки. Відповідно до ч.5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» для зняття арешту з майна запропоновано звернутись до суду.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Частиною 1 ст. 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Чинним законодавством України у разі невиконання судових рішень, які набрали законної сили, передбачена процедура їх примусового виконання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 04 листопада 2010 року №2677-VІ, що набрав законної сили 08 березня 2011 року, в редакції чинної на час проведення виконавчих дій, виконавче провадження це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом. Іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішенням, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини 1 статті 6 вказаного Закону, державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

У частинах 1 та 2 статті 11 вказаного Закону зазначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Як було з`ясовано у судовому засіданні, що 30.12.2011 року старшим державним виконавцем Згамою З.О. відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону було закінчено виконавче провадження та в постанові державного виконавця заначено: «До відділу ДВС надійшла ухвала Біляївського районного суду Одеської області №26-85/11 від 07.09.2011 року про визнання мирової угоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим, виконавчий документ підлягає поверненню до органу, який його видав. Так як мирову угоду сторонами було укладено після винесення постанови про виконавчий збір та витрати, які боржником не було сплачено, вивести їх в окремі виконавчі провадження та стягнути з боржника в примусовому порядку».

У скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що державним виконавцем при винесені постанови про закінчення виконавчого провадження не було знято арешт з майна боржника та посилається на ч.ч.1,2 ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження».

Згідно ч.1 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» (чинній на час вчинення виконавчих дій) зазначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті

державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У зв`язку вище наведеним при винесені державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження, зняття решту неможливе, оскільки не було виконано вимогу про стягнення виконавчого збору.

Як вбачається з відповіді Біляївського міськрайонного відділу ДВС №17404/30 від 26.06.2020 року, що згідно «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби затвердженого Міністерством юстиції України від 25.12.2008 року №2274/5, термін зберігання завершених виконавчих проваджень становить три роки та відповідно до ч.5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» для зняття арешту з майна запропоновано звернутись до суду.

З огляду на викладене, суд зазначає, що в ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» наведено вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. У Законі України «Про виконавче провадження» наведено вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

В п.1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства.

Частиною 1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.447 ЦПК України передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами, права чи свободи яких порушено, до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Таким чином, за змістом наведених положень законодавства, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа, що не є боржником, вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Статтею 50 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження, передбачено вичерпний перелік підстав за якими державним виконавцем скасовуються всі вжиті заходи примусового виконання рішення суду. Оскільки боржником в добровільному порядку не було виконано рішення суду, державним виконавцем було винесено відповідну постанову про стягнення виконавчого збору, про, що було зазначено в постанові про закінчення виконавчого провадження.

У зв`язку з чим, державним виконавцем згідно вимог ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження» (чинній на час вчинення виконавчих дій) при винесені постанови про закінчення виконавчого провадження, питання про зняття арешту не підлягало розгляду, а тому бездіяльність старшого державного виконавця Біляївського міськрайонного відділу ДВС Згами З.О. в частині не зняття арешту з нерухомого майна є правомірною.

На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику.

Таким чином, суд вважає, що скаржником обрано не вірний спосіб захисту порушеного права в порядку, передбаченому нормами розділу VII ЦПК України.

Щодо вимоги викладеної у скарзі про зобов`язання державного виконавця зняти арешт з нерухомого майна, то вона не підглядає задоволенню у зв`язку з вищевикладеними обґрунтуваннями.

Нормами ч. ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не доведено бездіяльності старшого державного виконавця в частині не зняття арешту з нерухомого майна, а тому суд приходить до висновку, що державний виконавець діяв у межах своїх повноважень та в межах дії Закону України «Про виконавче провадження» і права заявника порушено не було, таким чином, заявник ОСОБА_1 обрав не вірний спосіб захисту свого права, а тому скарга є безпідставна і не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання бездіяльності старшого державного виконавця Біляївського міськрайонного відділу ДВС неправомірною та зобов`язання вчинити дії.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її повного тексту.

Повний текст ухвали складено 01 вересня 2020 року.

Суддя О.П. Галич