Справа № 638/1720/20
Провадження № 2-к/638/2/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року Дзержинський районний суд міста Харкова в складі:

головуючого судді Семіряд І.В.

за участю секретарях Бондаренко А.С., Підосокорської А.О.

за участю :

представника стягувача ОСОБА_1

представника боржника ОСОБА_2

представника органу опіки

та піклування Жупник Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дзержинського районного суду міста Харкова клопотання ОСОБА_3 « Про визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду - Вищого Суду Каліфорнії (округ Лос- Анжелес, США, справа №19LВFL00640), -

В С Т А Н О В И В:

06.02.2020 ОСОБА_3 звернулась до суду з клопотанням « Про визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду - Вищого Суду Каліфорнії (округ Лос- Анжелес, США, справа №19LВFL00640) посилаючись на те, що 18.12.2019 Вищим Судом Каліфорнії (округ Лос-Анжелес, США, справа №19LВFL00640) прийнято рішення, яким розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , поділено майно, встановлено місце проживання дитини, встановлена опіка (особу, з якою проживає дитина). Дане рішення набрало законної сили 18.12.2019.

Вказаним рішення іноземного суду було прийнято рішення щодо :

- розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- майно між подружжям розділено наступним чином : ОСОБА_5 має отримати у власність автомобіль марки Volkswagen jetta 2011 року випуску, Lic#8FOW075; рахунок № НОМЕР_1 (банк Chase); рахунок № НОМЕР_2 (банк Ваnk оf Аmегіса). Кожен з подружжя має отримати власність, що зазначена, як така, що належить тільки йому та розділену власність;

- місцем проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено Сполучні штати Америки;

- встановлено опікунство ( технічно визначено поняття згідно рішення Вищого Суду Каліфорнії ), що включає : утримання дитини ОСОБА_6 здійснюється ОСОБА_7 ( особа, яка вирішує питання здоров`я, освіти та ін.); проживання дитини ОСОБА_6 встановлено з батьком ОСОБА_7 ( особою, з якою проживає дитина ).

Крім того, заявник ОСОБА_3 в своєму клопотанні посилався на те, що рішенням іноземного суду визначено умови відвідувань дитини ОСОБА_4 та право переміщати ОСОБА_4 дитину, подорожувати з нею, лише з письмового дозволу батька, іншої сторони чи суду. Вказане рішення підлягає примусовому виконанню, оскільки місце проживання дитини ОСОБА_6 визначено з батьком ОСОБА_3 (опікун дитини). Судом також вирішено питання про переміщення дитини до США.

Таким чином, заявник ОСОБА_3 , посилаючись на приписи ЦПК України та Закону України « Про міжнародне приватне право », просить суд визнати рішення Вищого Суду Каліфорнії (округ Лос- Анжелес, США, справа №19LВFL00640) від 18.12.2019 : щодо розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 18.12.2019 та звернути до виконання (надати дозвіл на виконання) на території України, у зв`язку з чим, зобов`язати відповідний орган РАЦС внести актовий запис про розірвання шлюбу; щодо поділу майна, за позивачем ( ОСОБА_7 ) визнано право власності на : автомобіль марки Volkswagen jetta 2011 року випуску, Lic#8FOW075, рахунок № НОМЕР_1 (банк Chase), рахунок № НОМЕР_2 (банк Ваnk оf Аmегіса); щодо встановлення місця проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_3 у країні Сполучені Штати Америки та звернути до виконання (надати дозвіл на виконання) на території України, у зв`язку з чим, зобов`язати ОСОБА_4 передати дитину ОСОБА_6 її батьку ОСОБА_3 .

У судове засідання стягувач ОСОБА_6 та боржник ОСОБА_4 не прибули, про день, час та місце розгляду клопотання були повідомлені належним чином, надали право представляти свої інтереси в суді представниками, відповідно, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

При таких обставинах, враховуючи приписи ч. 5 ст. 467 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути клопотання за відсутності стягувача та боржника, так як їх неявка не є перешкодою для розгляду.

У судовому засіданні представник стягувача ОСОБА_6 адвокат Білоконь О.Ю. підтримала клопотання стягувача, просив його задовольнити з підстав на які в ньому посилається. При цьому зазначила, що на момент постановлення рішення іноземного суду дитина з матір`ю перебувала на території України, вони є громадянами України, мають місце мешкання та реєстрації в Україні. В рішенні іноземного суду відсутнє визначення повернення дитини з України до ОСОБА_8 , лише визначено місце мешкання дитини з батьком. Зазначене в рішенні суду рухоме майно перебуває в США, банківські рахунки також відкриті в США.

У судовому засіданні представник боржника ОСОБА_6 адвокат Маркіна К.О. заперечувала проти задоволення клопотання стягувача щодо встановлення місця проживання дитини та передачі її стягувачу, просив відмовити в його задоволенні з підстав на які посилається в письмових запереченнях, щодо інших висновків рішення іноземного суду просила прийняти рішення на розсуд суду та не заперечувала проти їх задоволення. При цьому зазначила, що на момент постановлення рішення іноземного суду дитина з матір`ю перебувала на території України, вони є громадянами України, також громадянином України є стягувач, мають місце мешкання та реєстрації в Україні. В рішенні іноземного суду відсутнє визначення повернення дитини з України до США. Про розгляд іноземним судом зазначеної справи боржник належним чином повідомлена не була. Стягувач надавав свою письмову згоду на виїзд в Україну матері та дитини. Мати з дитиною мають намір в подальшому мешкати в Україні, громадянами якої вони є та де народилась дитина. На теперішній час боржник звернулась до посольства США з відповідною заявою про анулювання виданої її, чоловіку та дитині ОСОБА_9 карти США, так як вона була видана з порушенням американського законодавства на підставі підроблених ОСОБА_6 документів, а також на підставі заяви боржника уповноваженим органом ВП внесено до ЕРДР відповідні данні щодо вчинення стягувачем кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 ч. 4 КК України по якому проводиться досудове розслідування. ( а.с.а.с. 73-79, 149-150, 151-154, ).

Представник органу опіки та піклування Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Жупник Ю.В. заперечувала проти задоволення зазначеного клопотання з підстав на які в судовому засіданні посилалась представник боржника. При цьому зазначила, що орган опіки та піклування заперечує проти повернення малолітньої дитини до ОСОБА_8 , так як це суперечить її інтересам. Малолітня дитина є громадянкою України, на теперішній час разом з матір`ю мешкає в м. Харків, забезпечена житлом, опікою матері, яка сумлінно виконує свої батьківські обов`язки. Відповідний письмовий висновок органом опіки та піклування наданий суду в межах розгляду цивільної справи щодо відібрання зазначеної дитини та повернення її батьку.

Суд, вислухавши пояснення представників стягувача та боржника адвокатів Білоконь О.Ю. та Маркіної К.О., представника органу опіки та піклування Жупник Ю.В. та дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, вважає клопотання не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є громадянами України та перебувають в зареєстрованому шлюбі з 17.10.2014, який було зареєстровано в Україні та від якого мають малолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народжену в м. Харків, Україна. ( а.с. 54, 87, 89, 117 ).

Також в судовому засіданні встановлено, що боржник ОСОБА_4 та малолітня ОСОБА_6 мають реєстрацію та місце мешкання в АДРЕСА_1 , дитина зареєстрована з 28.05.2015 по теперішній час. В зазначеному жилому приміщенні боржником створені нормальні умови для життя та розвитку дитини, що підтверджується відповідним актом обстеження зазначеного жилого приміщення. ( а.с.а.с. 64, 112, 113, 114 ).

Висновком органу опіки та піклування та доданими до нього документами підтверджено, що мати малолітньої ОСОБА_6 за місцем мешкання створила нормальні умови для її розвитку, життя та виховання. Дбає щодо здоров`я малолітньої дитини, оздоровлює, виховує, організовує її навчання, тощо. Мати працює, характеризується з позитивної сторони. А тому орган опіки та піклування, виходячи із інтересів малолітньої дитини, вважає за недоцільне відібрання дитини у матері та передачі її на виховання батькові.

Також з зазначеного висновку органу опіки та піклування і інших досліджених доказів, вбачається, що малолітня дитина ОСОБА_6 з 04.07.2016 проживала разом з батьками в США, а саме в період часу з : 04.07.2016 08.05.2017, 27.10.2017 08.05.2018, 27.10.2018 12.06.2019, після чого мати з дитиною повернулись в Україну. Батько малолітньої дитини надавав нотаріально посвідчену згоду на виїзд та в`їзд дитини в США у супроводі матері, останній дозвіл має термін дії до 22.10.2021. ( а.с.а.с. 80-81, 82-83, 88, 90-99, 112, 115, 116, 166-189 ).

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що 18.12.2019 Вищим Судом Каліфорнії (округ Лос-Анжелес, США, справа №19LВFL00640) прийнято рішення, яким розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , поділено майно, встановлено місце проживання дитини, встановлена опіка (особу, з якою проживає дитина). Дане рішення набрало законної сили 18.12.2019. Вказаним рішення іноземного суду було прийнято рішення щодо :

- розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- майно між подружжям розділено наступним чином : ОСОБА_5 має отримати у власність автомобіль марки Volkswagen jetta 2011 року випуску, Lic#8FOW075; рахунок № НОМЕР_1 (банк Chase); рахунок № НОМЕР_2 (банк Ваnk оf Аmегіса). Кожен з подружжя має отримати власність, що зазначена, як така, що належить тільки йому та розділену власність;

- місцем проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено Сполучні штати Америки;

- встановлено опікунство ( технічно визначено поняття згідно рішення Вищого Суду Каліфорнії ), що включає : утримання дитини ОСОБА_6 здійснюється ОСОБА_7 ( особа, яка вирішує питання здоров`я, освіти та ін.); проживання дитини ОСОБА_6 встановлено з батьком ОСОБА_7 ( особою, з якою проживає дитина ). ( а.с.а.с. 6-53 ).

При цьому, суд зазначає, що у зазначеному рішенні не вирішено питання щодо зобов`язання ОСОБА_4 передати дитину ОСОБА_6 її батьку ОСОБА_3 , а також щодо переміщення дитини з України до США.

Крім того, Україна та США є членами Гаазької Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961. Відповідно до ст. 3 даної Конвенції єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

На рішенні Вищого Суду Каліфорнії (округ Лос-Анжелес, США, справа №19LВFL00640) від 18.12.2019 проставлений апостиль компетентним органом США.

Приписами ст. 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно до ст. 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується, зокрема, до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: визначення застосовуваного права; підсудність судам України справ з іноземним елементом; визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів.

Відповідно до ст. 81 ч. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Визнання та виконання таких рішень здійснюється у порядку, встановленому законом України (ст.82 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до ч. І ст. 462 ЦПК України, рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого Надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до частини другої ст. 462 ЦПК України у разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Таким чином, принцип взаємності полягає в тому, що держава, що дотримується цього принципу, надає на своїй території аналогічні права і бере на себе аналогічні зобов`язання.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

При цьому, суд зазначає, що між Україною та Сполученими Штатами Америки (США) міжнародні договори про правову допомогу і правові відносини у цивільних і сімейних справах не укладались.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ст. 39 Закону України «Про міжнародне приватне право» виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Суд зазначає, що рішення Вищого Суду Каліфорнії (округ Лос-Анжелес, США, справа №19LВFL00640) від 18.12.2019 стосується лише визнання за стягувачем прав на відповідне майно, зокрема на відповідні банківські рахунки без зазначення розміру наявних на них грошових коштів та їх походження, також в рішенні суду відсутнє посилання на місцезнаходження рухомого майна автомобіля. Зазначене рішення не стосується зобов`язань сторін сплатити одне одному будь-яких грошових сум, передання майна, виконання інших дій, до виконання яких сторони можуть бути примушені в порядку примусового виконання рішення суду, а тому в цій частині вищезазначене рішення іноземного суду є таким, що не підлягає примусовому виконанню в Україні.

Не підлягає задоволенню також задоволенню вимога стягувача щодо визнання рішення Вищого Суду Каліфорнії (округ Лос-Анжелес, США, справа №19LВFL00640) від 18.12.2019 та звернення його до виконання в частині розірвання шлюбу між сторонами та зобов`язання органу РАЦС внести актовий запис про розірвання шлюбу, так як зазначене рішення суду не містить даних на підтвердження укладення шлюбу між сторонами в Україні та складення з цього приводу відповідним органом РАЦСу актового запису про укладення шлюбу, що в свою чергу унеможливлює виконання рішення суду в частині зобов`язання органу РАЦС внести актовий запис про розірвання шлюбу. Також представником стягувача при зверненні до суду з зазначеним клопотанням, а також в судовому засіданні докази укладення шлюбу між сторонами надані не були. Факт перебування стягувача та боржника в зареєстрованому шлюбі, підтверджується лише поясненнями представників сторін та посиланням у відповідних наданих документіх, без зазначення органу РАЦС та номеру актового запису.

Також, судом зазначається, що труднощі при визнанні та виконанні зазначеного рішення Вищого Суду Каліфорнії полягає також в тому, що воно має іншу процесуальну форму ніж рішення українських судів та не містить певної необхідної для його виконання інформації.

Крім того, суд зазначає, що приписи ЦПК України не передбачають можливості визнання та виконання рішень іноземних судів, що підлягають примусовому виконанню щодо окремих викладених в рішеннях вимог та одночасної відмови у визнанні та виконанні інших зазначених у рішеннях вимог.

Також, вимога боржника в частині встановлення місця проживання малолітньої дитини з батьком у країні СШІ та звернення до виконання (надання дозволу на виконання) на території України та зобов`язання боржника передати дитину стягувану задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як судом зазначалось, у рішенні Вищого Суду Каліфорнії (округ Лос-Анжелес, США, справа №19LВFL00640) від 18.12.2019 не вирішено питання щодо зобов`язання ОСОБА_4 передати дитину ОСОБА_6 її батьку ОСОБА_3 , а також щодо переміщення дитини з території України до території США.

З досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що боржник ОСОБА_4 та малолітня ОСОБА_6 є громадянами України, мають реєстрацію та місце мешкання в м. Харкові, боржник працює та сумлінно виконує свої батьківські обов`язки.

Відповідно до приписів ст. 33 Конституції України громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

13.06.2019 ОСОБА_4 з донькою, на законних підставах, без будь - яких обмежень та заборони виїзду з території США, за письмовою згодою батька дитини, повернулись додому в Україну.

Таким чином, інформація яка міститься в рішенні суду щодо порушення боржником обмежень та заборон виїзду з території США з малолітньої дитиною, без згоди батька, не відповідає встановленим в судовому засіданні обставинам.

Також в судовому засіданні встановлено, що під час перебування в Україні боржнику стало відомо про наявність судового розгляду та постановлення рішення Вищим Судом Каліфорнії, в тому числі і з питання встановлення опікунства над дитиною. Дані які б свідчили про повідомлення боржника щодо судового розгляду та вручення боржнику рішення суду іноземної держави суду не надані.

Будь яких даних на спростування тверджень боржника з цього приводу представником стягувача суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справа ця Конвенція застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.

Згідно до ст. 3 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справа орган влади чи судовий працівник компетентний відповідно до права запитуючої Держави, направляють Центральному Органу запитуваної Держави прохання згідно з формуляром, що додається до цієї Конвенції, без потреби легалізації або виконання інших аналогічних формальностей.

До прохання додається документ, що підлягає врученню, або його копія. Прохання і документ надаються в двох примірниках.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справа Центральний Орган запитуваної Держави власноручно вручає документ або забезпечує його вручення відповідним органом : у спосіб, визначений його внутрішнім правом для вручення документів, складених в цій державі, особам, що перебувають на її території, або в особливий спосіб, обумовлений запитуючим органом, якщо такий спосіб не несумісним з законами запитуваної Держави.

Згідно до ст.15 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справа якщо документ про виклик до суду або аналогічний документ підлягав передачі за кордон з метою вручення відповідно до положень цієї Конвенції, і якщо відповідач не з`явився, то судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території; документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві або за його місцем проживання в інший спосіб, передбачений

цією Конвенцією, і що, в кожному з цих випадків, вручення або безпосередня доставка були здійснені в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту.

Стягувачем та його представником не надано суду доказів щодо вручення боржнику ОСОБА_4 судових документів або докази щодо її повідомлення про розгляд справи на території США.

Відповідно до пунктів 7, 10, 12, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.12.1999 « Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на територій України », при вирішенні питання про прийняття до розгляду клопотання про визнання й виконання рішення іноземного суду (арбітражу) судам відповідно до вимог ЦПК України до клопотання мають бути додані всі документи, передбачені відповідним міжнародним договором, зокрема: документ, із якого видно, що сторона, проти якої постановлено рішення і яка не брала участі у процесі, була в належному порядку і своєчасно викликана в суд, а в разі її процесуальної недієздатності була належним чином представлена (мала уповноваженого представника). Виклик у судове засідання може підтверджуватись оригіналом або засвідченою копією документа, за допомогою якого мав здійснюватися виклик згідно з міжнародним договором або законодавством держави, де розглядалася справа.

Під визначеним міжнародними договорами України судовим порядком розгляду клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) розуміється порядок провадження в цивільних справах, встановлений ЦПК України. Тому при розгляді зазначених клопотань повинні застосовуватися відповідні інститути ЦПК, які згідно із засадами цивільного судочинства забезпечили б права стягувана та боржника, об`єктивне, правильне і своєчасне вирішення питання.

Відповідно до міжнародних договорів України суд відмовляє у задоволенні клопотання про визнання й виконання рішення іноземного суду у випадках, коли відповідач не брав участі у процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не було своєчасно і належним чином вручено виклик у суд.

Коли документ, поданий на підтвердження виклику сторони в судове засідання, не свідчить про те, яким чином та коли їй вручено цей виклик, і вона оспорює даний факт, суд повинен з`ясувати дійсні обставини її виклику на підставі інших поданих сторонами доказів, а в необхідних випадках - запитати із суду, що постановив рішення, й оглянути документи про виклик сторони, встановлені процесуальним законодавством, за яким провадився розгляд справи.

Приписами ч.ч. І, 3 ст. 24 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що встановлення і скасування опіки та піклування над малолітніми, неповнолітніми, недієздатними особами, особами, цивільна дієздатність яких обмежена, регулюються особистим законом підопічного. Відносини між опікуном (піклувальником) та особою, яка перебуває під опікою (піклуванням), визначаються правом держави, орган якої призначив опікуна (піклувальника). Якщо особа, яка перебуває під опікою (піклуванням), проживає в Україні, застосовується право України, якщо воно є більш сприятливим для цієї особи.

Відповідно до ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх заміняють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини встановлено, що у всіх діях щодо дітей не залежно від того виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частинами І, 2 статті 27 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно до принципу 6 Декларації з прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема в своєму рішенні від 07.12.2006 по справі «Хант проти України» ЄСПЛ зазначив, що права дитини мають перевагу над правам і батьків.

11.07.2017 ЄСПЛ постановлено рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місце у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ наголосив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Таким чином суд вважає, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до ч.ч. І, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до норм ст. 6 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб`єктів батьківської відповідальності.

Згідно до приписів ч. 1 ст. 10 Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми у визнанні та виконанні може бути відмовлено з підстави - якщо на час порушення розгляду в Державі походження дитина була громадянином запитуваної Держави або зазвичай проживала в ній та не мала жодних таких зв`язків з Державою походження.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Приписами ч. І ст. 468 ЦПК України передбачено, що клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 2, 3 ч.2 ст. 468 ЦПК України у задоволенні клопотання може бути відмовлено: якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України.

У Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (надалі - Конвенція) вживається поняття «право піклування» і «право доступу», тлумачення яких обмежено виключно цілями конвенції.

Так, право піклування означає сукупність прав, які стосуються турботи про дитину, зокрема право опікуна визначати місце проживання дитини. Право доступу включає право спілкування з дитиною, у тому числі переміщувати її на обмежений час у інше місце ніж місце постійного проживання.

При визначенні поняття «постійне місце проживання» в контексті Конвнції враховують такі обставини, як реєстрація за місцем проживання, соціальні зв`язки дитини (відвідування дошкільного закладу, навчання у школі, тощо). У випадках, коли перед вивезенням дитини з держави постійного місця проживання відсутні докази соціальної адаптації дитини - обставини, що передували вивезенню дитини, зокрема наміри та плани батьків щодо постійного місця проживання та заходи, що вживалися у цьому напрямку вживалися безпосередньо перед вивезенням дитини в Україну.

Відповідно до цілей Конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь - яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має право одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений у інше місце, зокрема вивозити її у іншу державу або не повертати дитину до держав постійного проживання.

Відповідно до ч. 1 ст.13 Конвенції обов`язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, покладається саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/ або її утримує.

Таким чином, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та висновку органу опіки та піклування, враховуючи інтереси малолітньої ОСОБА_6 , данні які характеризують боржника та інші обставини справи, суд вважає рішення Вищого Суду Каліфорнії (округ Лос-Анжелес, США, справа №19LВFL00640) від 18.12.2019 в частині встановлення місця проживання малолітньої дитини з батьком у країні СШІ та звернення до виконання (надання дозволу на виконання) на території України та зобов`язання боржника передати дитину стягувану задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, ст. 33 Конституції України; ст.ст. 19,155 СК України, ст.ст. 16, 24, 66 ЗУ «Про міжнародне приватне право», ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»; Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, Конвенцією про права дитини, Декларацією з прав дитини, Європейською Конвенцією про здійснення прав дітей, Європейською Конвенцією про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми, Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, керуючись ст.ст. 3, 10, 12, 13, 81, 82, 259, 260, 261, 268, 273, 354, 462-470 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 « Про визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду - Вищого Суду Каліфорнії (округ Лос- Анжелес, США, справа №19LВFL00640), - відмовити.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом 15-ти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складено 31.08.2020 о 17 годині 30 хвилин.

Суддя : І.В.Семіряд