Дата документу 01.09.2020 Справа № 318/2136/16-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 318/2136/16Головуючий у 1-й інстанції Комишня Н.І.
Пр. № 22-ц/807/1499/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 27 березня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі Банк) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 2-18), який в подальшому уточним (т.с. 1 а.с. 196-199) та в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № ML-200/904/2008 від 21.07.2008 року станом на 19.07.2017 року у розмірі 94404,73 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 65316,02 грн.; заборгованості за нарахованими відсотками 29088,71 грн., від сплати якої відповідачі на користь Банку у добровільному порядку ухиляються, а також судовий збір 1378,00 грн.

В обґрунтування свого позову Банк зазначав, що 21.07.2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ML-200/904/2008. Відповідно до умов цього договору Банк надав ОСОБА_1 кредитні грошові кошти у розмірі 70000,00 грн. шляхом їх безготівкового переказу на поточний рахунок позичальника строком до 21 липня 2033 року зі сплатою відсотків за користування кредитом, а остання зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування коштами у порядку, встановленому кредитним договором. Із метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором 21.07.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № SR-200/904/2008.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Комишня Н.І. (т.с. 1 а.с. 20).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 26) відкрито провадження у цій справі.

Рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 27 березня 2019 року (т.с. 2 а.с. 148-150) позов Банку у цій справі задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Банку (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) заборгованість за кредитним договором № ML-200/904/2008 від 21.07.2008 року в сумі 80102,63 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Банку судовий збір в сумі по 689,00 грн. з кожного.

В іншій частині відмовлено.

Ухвалою Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 02 березня 2020 року (т.с. 2 а.с. 201-202) у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд вищезазначеного рішення суду першої інстанції у цій справі відмовлено, оскільки останнє не є заочним.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині задоволення позовних вимог Банку), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 206-213) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Банку у цій справі відмовити.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 221).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 15 червня 2020 року (т.с. 2 а.с. 235).

Ухвалою апеляційного суду дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (т.с. 2 а.с. 237).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді замість 40 суддів за штатом фактично працює 18 суддів).

Крім того, у період з 06.07.2020 року по 07.08.2020 року включно суддя-доповідач перебувала у відпустці (т.с. 2 а.с. 244-245).

Також, за змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» в редакції Закону № 540-IX, що набрав законної сили з 02 квітня 2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. …. 371… цього Кодексу.. , а також строк…розгляду апеляційної скарги … продовжуються на строк дії такого карантину.

В Україні на час розгляду цієї справи апеляційним судом карантин діє з 12 березня 2020 року по 31 жовтня 2020 року включно, що є загальновідомою інформацією.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що Банк, як позивач, та відповідач ОСОБА_2 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі погодились, у тому числі Банк в частині відмови у задоволенні позовних вимог, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Відповідач ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі фактично лише в частині задоволення позовних вимог позивача у цій справі.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 і лише в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, - в частині задоволення позовних вимог позивача у цій справі.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов Банку у цій справі частково, керуючись ст. ст. 526, 527, 530, 532, 533, 549-551, 553, 554, 610-612, 629, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 76- 81, 258, 264, 265, 268, 273- 279, 352 ЦПК України, та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог Банку лише в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 21.07.2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», укладений кредитний договір № ML-200/904/2008 (т.с. 1 а.с. 8-11), відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 70000,00 грн. шляхом їх безготівкового переказу на поточний рахунок позичальника строком до 21 липня 2033 року зі сплатою відсотків за користування кредитом, із плаваючої процентної ставкою, фіксований відсоток 4,49 %.

Відповідно до пункту 1.5.1 частини № 2 вищезазначеного кредитного договору повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені в графіку платежів.

Факт отримання позичальником кредитних коштів не оспорювався боржником і підтверджується копією дубліката меморіального ордеру від 21.07.2008 р., згідно якому ОСОБА_1 отримала 70000 грн. (т.с. 1 а.с.201).

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 21.07.2008 року № ML-200/904/2008 між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», укладений договір поруки від 21.07.2008 року № SR-200/904/2008 (т.с. 1 а.с. 13), відповідно до умов якого поручитель зобов`язалася відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором, у повному обсязі таких зобов`язань.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у випадку порушення зобов`язання наступають правові наслідки, установлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч.1 ст. 629 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. ч. 1.2 ст. 554 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

У порушення умов, передбачених вищевказаними договорами, відповідачі грошові зобов`язання перед позивачем належним чином не виконували, внаслідок чого у них виникла заборгованість.

Відповідно до руху коштів по рахунку позичальника ОСОБА_1 протягом серпня 2008 р. - серпня 2016р. вносила платежі на погашення кредитної заборгованості і відсотків за користування кредитом, останній платіж на погашення кредиту (т.с. 1 а.с.197, 198, 202 - 218).

У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору з повернення кредиту та сплаті відсотків банк на підставі п. 1.9.1 кредитного договору 05 вересня 2016 року направив вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дострокове виконання зобов`язань з погашення кредиту у добровільному порядку за кредитним договором у повному обсязі.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251 цс16.

У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду по справі №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18 від 28 березня 2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, обов`язок по сплаті кредиту позичальник належним чином не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом, яка згідно наданого позивачем розрахунку станом на 02.09.2016 року складає 80102,63 грн., з яких 65316,02 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту, 14786,61 грн. - сума заборгованості за нарахованими відсотками.

Разом з тим, направивши 05.09.2016р. позичальнику досудову вимогу про дострокове повернення впродовж 30 днів суми кредиту у розмірі 80102,63 грн., кредитор у відповідності до ч.2 ст.1050 ЦК України визнав строк виконання боржником зобов`язання таким, що настав.

Відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи проти нарахованої суми заборгованості, зверталась до суду з клопотанням про призначення судової бухгалтерської експертизи, яка була призначена ухвалою суду від 12.12.2017 року, але у строк, наданий судом, попередній розрахунок вартості експертизи відповідачем сплачено не було, доказів погашення кредиту в повному обсязі та відсутності заборгованості перед банком суду не надала, отже розрахунок, що був наданий позивачем відповідачем не спростований.

Заперечення відповідача ОСОБА_1 проти позову зводилися до незгоди із сумою заборгованості, проте свої розрахунки суду першої інстанції вона не надала.

За положеннями ст. 12 ч. 1 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ч. 5 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 80102,63 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 є такими, що дублюють доводи заперечень сторони відповідача у суді першої інстанції у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку в рішенні суду, що є предметом апеляційного перегляду на теперішній час у цій справі, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача ОСОБА_1 у цій справі, яку вона та її представник вважають єдино вірною та правильною.

Суд першої інстанції мав право на ухвалення рішення у цій справі не у заочному, а саме у загальному порядку. Оскільки, відповідач ОСОБА_1 виказала суду першої інстанції позицію з приводу позову Банку у цій справі, подавши 20.02.2019 року відзив на позовну заяву Банку у цій справі (т.с. 2 а.с. 131-134).

Відповідач ОСОБА_1 була належним чином повідомлена судом першої інстанції про дату час і місце розгляду цієї справи 17 березня 2019 року, в якому було ухвалено вищезазначене рішення, через свого представника адвоката Шипілову С.В., що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, яка у цей день подала суду першої інстанції заяву (т.с. 2 а.с. 144-146), в якій просила суд першої інстанції відкласти розгляд цієї справи, призначений на 27 березня 2019 року, у зв`язку із її зайнятістю в суді в іншій справі в інтересах іншої особи.

При вищевикладених встановлених апеляційним судом обставинах, суд першої інстанції мав право розглядати дану справу у судовому засіданні 27 березня 2019 року за відсутністю відповідача ОСОБА_1 та представника останньої адвоката Шипілової С.В.

Уточнений позов Банку у цій справі на суму позовних вимог 94404,73 грн. був поданий 01.08.2017 року (т.с. 1 а.с. 196), тобто ще до набрання чинності ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, яка вже передбачала можливість розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження через її малозначність (прожитковий мінімум станом на 01.01.2017 року 1600,00 грн.*100 (ч. 6 ст. 19 ЦПК України) =160000,00 грн.), тому у подальшому дана справа могла розглядатись судом першої інстанції з урахуванням цих змін в порядку спрощеного позовного провадження, порушення судом першої інстанції вимог ст. 274 ч. 5 ЦПК України у цій частині у цій справі відсутні.

Судово-економічна експертиза, яка призначалась судом першої інстанції у цій справі в порядку задоволення клопотання сторони відповідача, була не проведена не з вини Банку, який на виконання ухвали суду першої інстанції у цій справі надавав всі необхідні для експертизи документи (т.с. 2 а.с. 49-79), а з вини відповідача ОСОБА_2 , яка проведення останньої не оплатила (інформація експертної установи т.с. 2 а.с. 91а).

Суд першої інстанції розглянув дану справу в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, відсутні.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник не надали суду першої інстанції належних та допустимих доказів в обґрунтування заперечень відповідача ОСОБА_1 проти позову Банку та у спростування позову Банку у цій справі в частині задоволення останнього.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною відповідача ОСОБА_1 апеляційному суду не надані.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник в апеляційній скарзі чи окремо не заявляли в апеляційному суді клопотання про проведення будь-якої судової експертизи, у тому числі економічної у цій справі, тому останнє не могло бути і не було предметом розгляду апеляційного суду у цій справі.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення по суті цієї справи в частині, яка є предметом апеляційного оскарження.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, або ж його зміни.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 27 березня 2019 року в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 01.09.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.