Номер провадження 22-ц/804/883/20
Донецький апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 року

м. Бахмут

Справа № 219/11107/19

Провадження № 22-ц/804/883/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Біляєвої О. М. (суддя-доповідач), Папоян В. В., Хейло Я. В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «ХайдельбергЦемент Україна»,

розглянув у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області в складі судді Шевченко Л. В. від 09 грудня 2019 року, ухвалене у м. Бахмуті Донецької області, дата складення повного рішення - 13 грудня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Приватного акціонерного товариства «ХайдельбергЦемент Україна» (далі - ПрАТ «ХайдельбергЦемент Україна») про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків.

Позов мотивовано тим, що позивач з 17 липня 1997 року працював електрослюсарем у відкритому акціонерному товаристві «Донцемент», правонаступником якого є відповідач.

17 травня 1999 року при виконанні трудових обов`язків з ним стався нещасний випадок, у зв`язку з яким висновком МСЕК від 08 серпня 2003 року вперше була встановлена стійка втрата професійної працездатності - 25 %.

ОСОБА_1 обґрунтовував, що внаслідок виробничої травми та ушкодження здоров`я був порушений його звичайний спосіб життя, він постійно відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт.

З огляду на вказані обставини позивач просив стягнути з ПрАТ «ХайдельбергЦемент Україна» 165 000 грн 00 коп. як відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, оскільки право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло в 2003 році, тому до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час заподіяння працівникові моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд соціального страхування.

У січні 2020 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення з підстав порушення судом норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що згідно з вимогами закону обов`язок по відшкодуванню вказаної моральної шкоди покладено на роботодавця, а не на Фонд соціального страхування від нещасних випадків, а тому останній не є належним відповідачем у справі.

У лютому 2020 року ПрАТ «ХайдельбергЦемент Україна» через засоби поштового зв`язку подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень; оцінивши надані учасниками справи докази з додержанням норм процесуального права, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, наведені у відзиві обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що з 17 липня 1997 року ОСОБА_1 працював електрослюсарем по ремонту обладнання в кар`єрах 3 розряду гірського цеху об`єднаних кар`єрів відкритого акціонерного товариства «Донцемент».

17 травня 1999 року при виконанні трудових обов`язків з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого працівник отримав удар електричним струмом.

За наслідками розслідування нещасного випадку складено акт № 4 про нещасний випадок форми Н-1, затверджений 08 червня 1999 року, в якому визначено причини нещасного випадку та осіб - працівників підприємства, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці.

ОСОБА_1 15 серпня 2003 року вперше встановлено стійку втрату професійної працездатності 25 % (з 08 серпня 2003 року) у зв`язку з цим каліцтвом з наступним переоглядом. Ступінь втрати професійної працездатності 25 % підтверджений при повторному переогляді 15 серпня 2004 року.

Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, виникло у потерпілого у серпні 2003 року, тобто у період, коли відповідальність за моральну шкоду було покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Частинами першою та другою статті 153 КЗпП України визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно з частинами першою та п`ятою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При вирішенні питання відшкодування моральної шкоди судам необхідно в кожній справі встановити, зокрема, якими правовими актами регулюються спірні правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчиненні дії, якими заподіяно цю шкоду (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Судом правильно встановлено, що позивач 17 травня 1999 року при виконанні трудових обов`язків був травмований, що підтверджується актом № 4 про нещасний випадок форми Н-1, затверджений 08 червня 1999 року. Шкода спричинила стійку часткову втрату потерпілим професійної працездатності, що вперше встановлено при огляді у МСЕК 15 серпня 2003 року.

Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, виникло у ОСОБА_1 з дня стійкої втрати професійної працездатності, тобто з серпня 2003 року.

На час виникнення спірних правовідносин відповідно до вимог ст. 9 Закону України "Про охорону праці" відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, здійснювалось Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності".

Так, відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" у редакції, чинній до 20 березня 2007 року, у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частинами першою, третьою статті 28 Закону № 1105-ХІV у редакції, чинній на час встановлення позивачу висновком МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що підприємство не є належним відповідачем у справі.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Слід також зазначити, що Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

За таких обставин суд правомірно не застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав законної сили 01 січня 2015 року, згідно з яким частину восьму ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» викладено в новій редакції, а саме: відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц, від 23.01.2019 у справі № 210/2104/16-ц, від 06.06.2019 у справі № 210/1715/17, а саме: до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час заподіяння працівникові моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд соціального страхування.

Велика Палата Верховного Суду під час перегляду 20 листопада 2019 року справи № 210/3177/17-ц зазначила, що відсутні правові підстави для відступлення від цього висновку, оскільки останній базується на основоположних нормах цивільного законодавства про те, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

За таких обставин відсутні правові підстави для визнання належним відповідачем у даній справі Приватне акціонерне товариство «ХайдельбергЦемент Україна», оскільки право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату професійної працездатності ОСОБА_1 , виникло у останнього у 2003 році. Таким чином, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову до Приватного акціонерного товариства «ХайдельбергЦемент Україна».

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав законної сили 01 січня 2015 року, звужує права осіб, потерпілих від нещасних випадків на виробництві, і немає зворотної дії в часі. Аргументи апелянта з приводу необхідності застосування судом принципу прямої дії закону в часі та застосування закону, який діяв на час ухвалення рішення, не мають жодного правового обґрунтування та не можуть бути вирішальними для результатів розгляду справи і покладені в основу судового рішення.

З урахуванням викладеного суд приймає аргументи відзиву на апеляційну скаргу, оскільки вони є обгрунтованими і узгоджуються з матеріалами справи.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Визнавши, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 грудня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: О. М. Біляєва

В. В. Папоян

Я. В. Хейло

Дата складення судового рішення - 18 лютого 2020 року

Суддя-доповідач О. М. Біляєва