Дата документу 27.08.2020 Справа № 326/246/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 326/246/18
Провадження №22-ц/807/2472/20
Головуючий в 1-й інстанції Каряка Д.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника Ліпаткіної Елли Володимирівни на рішення Приморського районного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року, ухвалене у м. Приморськ (повний текст рішення складено 05 липня 2018 року) у цивільній справі за позовом Ліпаткіної Елли Володимирівни, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа: ОСОБА_2 про захист прав споживачів,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк", банк), третя особа ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з банку на його користь суму банківського вкладу в розмірі 130 000 грн, проценти в розмірі 125 967 грн 88 грн. Позов мотивований тим, що 07 червня 2012 між ним та банком укладений договір банківського вкладу № SAMDN6858, згідно якого він передав грошові кошти у сумі 130 000 грн банку на 366 днів до 07 червня 2013 року, зі сплатою процентів в розмірі 16% річних. Згідно з умовами вказаного договору дія вкладу неодноразово автоматично продовжувалась на такий же термін. Додатковою угодою від 07 червня 2012 року процентну ставку збільшено на 2 % річних. 04 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та банком укладений договір приєднання № ZPVPCD00000004, відповідно до якого банк надав ОСОБА_2 кредит в розмірі 125 000 грн до 07 червня 2013 року, зі сплатою процентів у розмірі 22,08 % річних. 06 червня 2014 року між ОСОБА_2 та банком укладена додаткова угода № 2 до договору приєднання № ZPVPCD00000004 від 04 квітня 2013 року, відповідно до якої змінено дату погашення заборгованості до 05 червня 2015 року, змінено розмір процентів до 26 % річних. 04 квітня 2013 року в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором приєднання між ОСОБА_1 та банком укладений договір застави № ZPVPCD00000004, відповідно до якого він передав в заставу банку майнові права на отримання грошових коштів за договором банківського вкладу. Додатковими угодами до договору застави погоджено зміну терміну повернення кредитних коштів до 05 червня 2015 року. 04 лютого 2015 року розірваний договір банківського вкладу у зв`язку з невиконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором приєднання № ZPVPCD00000004. 05 лютого 2015 року з депозитного рахунку списані грошові кошти в розмірі 126 685 грн 52 коп. в рахунок погашення кредитної заборгованості. Позивач зазначає, що банком неправомірно списані грошові кошти з депозитного рахунку, оскільки строк виконання зобов`язання за договором приєднання не настав; банк не звертався до суду з вимогами про стягнення заборгованості в солідарному порядку; списання коштів відбулося в непередбачений договором застави спосіб.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 , яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа: ОСОБА_2 про захист прав споживачів, відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанціїОСОБА_1 в особі представника Ліпаткіної Елли Володимирівни подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що банк без рішення суду про звернення стягнення на предмет застави, до закінчення строку договору приєднання неправомірно списав депозитні кошти в рахунок погашення заборгованості.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 червня 2012 між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладений договір банківського вкладу № SAMDN6858, на підставі якого ОСОБА_1 передав, а банк прийняв грошові кошти в сумі 130 000 грн на строк 366 днів по 07 червня 2013 включно. Відсоткова ставка по вкладу складає 16 % річних. Додатковою угодою до депозитного договору банк збільшив процентну ставку по вкладу на 2 % річних.

04 квітня 2013 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 укладений договір приєднання № ZPVPCD00000004, відповідно до якого банк надав ОСОБА_2 кредит в розмірі 125 000 грн до 07 червня 2013 року, зі сплатою процентів в розмірі 22,08 % річних.

06 червня 2014 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 укладена додаткова угода № 2 до договору приєднання № ZPVPCD00000004 від 04 квітня 2013 року, відповідно до якої змінено дату погашення заборгованості до 05 червня 2015 року, змінено розмір процентів до 26 % річних.

04 квітня 2013 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладений договір застави майнових прав № ZPVPCD00000004, предметом якого є надання заставодавцем у заставу майнових прав на отримання грошових коштів за договором банківського вкладу від 07 червня 2012 року № SAMDN6858.

За цим договором застави забезпечується виконання зобов`язань ОСОБА_2 , що випливають з договору приєднання № ZPVPCD00000004 від 04 квітня 2013 року, а саме: повернення кредиту в термін до 07 червня 2013 року в розмірі 125 000 грн. Термін дії договору - до повного виконання заставодавцем та банком зобов`язань за кредитним договором, та всім додатковим угодам до нього.

06 червня 2014 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладена додаткова угода № 2 до договору застави майнових прав № ZPVPCD00000004 від 04 квітня 2013 року, в якій погоджено продовження строку кредиту до 05 червня 2015 року.

04 лютого 2015 року за ініціативою банку розірвано депозитний договір № SAMDN6858 від 07 червня 2012 року зі збереженням нарахованих процентів на дату його розірвання.

05 лютого 2015 року з депозитного рахунку грошові кошти в розмірі 126 685 грн 52 коп. списані на погашення заборгованості за договором приєднання № ZPVPCD00000004 від 04 квітня 2013 року.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що грошові кошти в розмірі 126 685 грн 52 коп. списані з рахунку банківського вкладу на погашення заборгованості за договором приєднання відповідно до умов договору застави. Право банку на дострокове погашення заборгованості передбачене умовами та правилами надання банківських послуг, зокрема пунктом 2.18.2.3.7, відповідно до якого банк має право на звернення стягнення на предмет застави до настання дати, передбаченою договором приєднання, при порушені позичальником зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору.

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини, що виникли між заставодавцем та заставодержателем врегулюванні ЗУ "Про заставу", ЦК України, умовами договору застави ZPVPCD00000004 від 04 квітня 2013 року.

Відповідно до статті першої Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Частиною першою статті 590 ЦК України передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини сьомої статті 20 Закону України "Про заставу" звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Статтею 1071 ЦК України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з пунктом 26.1 статті 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів" платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Отже, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду. У разі звернення стягнення в інший спосіб, зокрема шляхом договірного списання коштів, між сторонами мають бути погоджені такі умови в договорі.

04 квітня 2013 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладений договір застави майнових прав № ZPVPCD00000004, предметом якого є надання заставодавцем у заставу майнових прав на отримання грошових коштів за договором банківського вкладу від 07 червня 2012 року № SAMDN6858 з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором приєднання № ZPVPCD00000004 від 04 квітня 2013 року, а саме: повернення кредиту в термін до 05 червня 2015 року в розмірі 125 000 грн.

Окремою главою цього договору застави передбачено умови щодо звернення стягнення на предмет застави в судовому та позасудовому порядку.

Відповідно до пункту 17 договору застави передбачено можливість звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку шляхом відступлення заставодавцем заставодержателю права вимоги, що випливає з заставленого права. Відступлення права вимоги здійснюється згідно з договором про відступлення права вимоги або згідно закону в судовому або позасудовому порядку.

Матеріали справи не мстять такого договору про відступлення права вимог, ОСОБА_1 через представника апеляційному суду вказав на те, що він такого договору не укладав, банк ні суду ні апеляційному суду такого договору не надав.

Оскільки встановлено, що Банком не реалізовано звернення стягнення на предмет застави у позасудовому порядку шляхом укладання договору про відступлення права вимоги, як передбачено умовами договору застави майнових прав № ZPVPCD00000004 від 04.04.2013 року, у Банку були відсутні правові підстави для списання коштів з депозитного рахунку позивача, і відповідно вимоги позивач є законними та такими, що підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

У зв`язку з викладеним, апеляційна скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа: ОСОБА_2 про захист прав споживачів - задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму депозитного вкладу згідно договору № SAMDN6858від 07.06.2012р. у розмірі 130 000,00 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 відсотки за договором депозитного вкладу № SAMDN6858від 07.06.2012р. у розмірі 125967,88 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 28 серпня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

А. В. Дашковська

І. В. Кочеткова