ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2048/19
Провадження №2/477/164/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання Бітюковою С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок та на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2019 року позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку, укладеного 17 листопада 2004 року між нею та ОСОБА_2 , за яким вона купила житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за нею право власності на цей будинок та земельну ділянку, розташовану по тій же вулиці, площею 0,07 га.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вказаний договір був укладений в простій письмовій формі та зареєстрований в Міжнаціональній товарно-сировинній біржі. Вказуючи, що між ними було домовлено всі умови договору і він виконаний, але відповідачка ухиляється від укладення нотаріального договору, тому, посилаючись на положення ст. 220 ЦК України 1963 року, просила позов задовольнити. Також, посилаючись на положення ст. 377 ЦК України та ст. 30 Земельного кодексу України, та вказуючи, що з переходом права власності на будинок до нового власника перейшло право власності і на земельну ділянку, на якій він розташований, просила визнати за нею право власності на вказану ділянку, площею 0,07 га.

Під час розгляду справи, 16 січня 2020 року, позивачка подала уточнену позовну заяву зі зміненими підставами позовних вимог, в якій, залишаючи свої вимоги про визнання права власності на будинок та земельну ділянку, вказала, що на початку 2003 року вона домовилася із ОСОБА_2 про купівлю Ѕ частини будинку, розташованого по

АДРЕСА_1 , але в теперішній час дізналася, що договір мав бути укладений в нотаріальній формі. Тому, посилаючись на положення ст. 220 ЦК Української РСР просила визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку. Також, вказуючи на норми ст. 30 Земельного кодексу України просила визнати за нею право власності на ту ж земельну ділянку, розташовану під будинком, яка має адресу розташування АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 16 січня 2020 року уточнена позовна заява була прийнята до розгляду і її копія направлена відповідачці.

Своїм правом на подання відзиву відповідачка не скористалася, як і не прибула на розгляд справи, хоча про час та місце була повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила.

Позивачка в судове засідання також не з`явилася, про його час та місце повідомлена належним чином, надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, а позов задовольнити.

Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Первісно будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належав на праві приватної власності громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

28 липня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого перша продала, а остання купила Ѕ частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 . Договір був укладений в письмовій формі і посвідчений належним чином нотаріально.

Також, того ж дня між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений інший договір купівлі-продажу, посвідчений нотаріально, за яким остання купила земельну ділянку, площею 0,10 га, виділену для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, 12 грудня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу, за яким перша купила, а остання продала іншу Ѕ частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

В той же час, позивачці як покупцеві, в теперішній час стало відомо, що для реєстрації права власності на нерухомість потрібно щоб договір купівлі-продажу був укладений в письмовій формі та посвідчений нотаріально. Вона намагалася звернутися для цього до продавця ОСОБА_2 , але позитивної відповіді не отримала.

Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року, який діяв на той час (час укладення договору 2003 року), за договором купівлі-продажу житлового будинку продавець зобов`язаний передати майно у власність покупця, а останній зобов`язаний прийняти майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму.

Право власності на майно, придбане за таким договором настає відповідно до ст. 128 того ж кодексу з часу передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що в 2003 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відбулася домовленість про купівлю-продаж належної першій Ѕ частини будинку по АДРЕСА_1 .

На підтвердження угоди між сторонами був підписаний в простій письмові формі договір купівлі-продажу від 12 грудня 2003 року, який наданий суду.

Після укладення договору позивачка сплатила власниці вартість будинку і отримала його у користування та володіння.

В той же час, нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося, що не дає можливості ОСОБА_1 зареєструвати своє право власності на Ѕ частину житлового будинку та належним чином володіти та користуватися ним або ж розпорядитися.

Слід відмітити, що відповідно до Рішення Миколаївської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області № 8 від 18 вересня 2015 року вулиця АДРЕСА_1 була перейменована на АДРЕСА_1 .

Також, постановою Верховної ради України № 13-VIII від 19 травня 2016 року Про перейменування окремих населених пунктів та районів Жовтневий район перейменовано на Вітовський.

Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином.

Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України).

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року.

Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього.

Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що його сторони узгодили всі суттєві умови угоди, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов`язання за ним, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку та визнання за позивачкою права власності на неї.

Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, позивачка не може захистити своє спадкове майнове право, тому воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на нерухомість.

Щодо визнання права власності на земельну ділянку суд зазначає, що посилання позивачки на положення ст. 30 ЗК України, а як вбачається із тексту позовної заяви вона мала на увазі ЗК України 1990 року, є недоречним, оскільки на час укладення з ОСОБА_2 договору купівлі продажу 1/2 частини будинку, діяли положення Земельного кодексу 2001 року, який набув чинності з 01 січня 2002 року. Тому мають застосовуватися саме положення цього Земельного кодексу 2001 року (далі ЗК України).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України Про власність, який діяв на той час, об`єктами права приватної власності є зокрема і жилі будинки та земельні ділянки.

Згідно зі ст. 14 цього ж Закону громадяни мають право на одержання у власність земельних ділянок і для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину, одержання частки землі у спільному майні подружжя, купівлі-продажу, дарування та обміну.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону України Про власність громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України.

Для будівництва та обслуговування Ѕ частини житлового будинку, належного ОСОБА_2 , їй була виділена у власність земельна ділянка, площею 0,07 га, якій була присвоєно адресу: АДРЕСА_1 . На підтвердження права власності їй був оформлений і виданий 10 листопада 1996 року Миколаївською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області державний акт серії ІІІ-МК № 025730.

Порівнянням розміщення будинку із технічного паспорту, складеного на нього комунальним підприємством Миколаївське міжміського бюро технічної інвентаризації, та схемою земельної ділянки, записаною в державному акті на неї, суд приходить до висновку, що ділянка, площею 0,07 га, хоча й має адресу розташування АДРЕСА_1 , але вона виділена для будівництва та обслуговування 1/2 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

Тому, виходячи із аналізу вказаних статей ЗК України та Закону України Про власність слід дійти висновку, що з переходом права власності на частину будинку до позивачки перейшло право власності і на земельну ділянку, виділену для його будівництва та обслуговування.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу від 12 грудня 2003 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купила Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,07 га, призначену для індивідуального будівництва житлового будинку та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Жовтневий районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину рішення, його повний текст складено на 19 лютого 2020 року.

Суддя Р.В. Козаченко