22-ц/804/2727/20
263/7338/17

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2020 року місто Маріуполь

справа № 263/7338/17

провадження № 22-ц/804/2727/20

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Пономарьової О.М.,

суддів Лісового О.О., Попової С.А.,

секретар судового засідання Сікора М.М.,

сторони:

позивач Виконавчий комітет Маріупольської міської ради

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області у складі судді Васильченко О.Г. від 10 жовтня 2017 року,

в с т а н о в и в:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року виконавчий комітет Маріупольської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі службового ордеру № 003634 від 01 вересня 2003 року, виданого виконавчим комітетом Маріупольської міської ради ОСОБА_1 на сім`ю із трьох осіб, яка складалася із дружини ОСОБА_2 та сина ОСОБА_5 , надана квартира АДРЕСА_1 як службове житло.

Ордер видано ЖКП «Житло «Центр» на підставі рішення Виконкому Маріупольської міської ради № 333 від 20 серпня 2003 року «Про затвердження списків із надання житлової площі у будинках повторного заселення».

Станом на 12 січня 2017 року у спірній квартирі зареєстровано 6 осіб: ОСОБА_1 квартиронаймач, ОСОБА_2 дружина, ОСОБА_5 син, ОСОБА_3 донька, ОСОБА_4 донька, ОСОБА_6 брат дружини.

Відповідно до акту обстеження житлового приміщення від 27 лютого 2017 року у спірній квартирі ніхто не проживає приблизно з січня 2016 року. У квартирі відключено газ, воду та електроенергію. Крім того, станом на лютий 2017 року існує заборгованість за послуги з оплати комунальних послуг: за послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території 6 253,88 грн; КП «Комунальник» - 1 526,94 грн; КП «МПУ ВКХ» - 90,98 грн; ККП «Маріупольтепломережа» - 12 029,39 грн.

У зв`язку з тим, що відповідачі не проживають у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, не працюють на підприємстві «Житло «Центр», яке надавало службове житло, не сплачують комунальні послуги та не забезпечують належне утримання квартири, виконавчий комітет Маріупольської міської ради просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням службовою квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 жовтня 2017 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, на підставі положення статей 71, 72, 124 ЖК України виходив із того, що, оскільки відповідачі не проживають у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, не працюють на підприємстві «Житло «Центр», яке надавало службове житло, не сплачують комунальні послуги та не забезпечують належне утримання квартири, яке б відповідало санітарним нормам, а тому є такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької областівід 28 лютого 2018 року відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У травні 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, відмовивши Маріупольській міській раді у задоволенні позову.

Рух справи

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 05 липня 2018 року у складі суддів Баркова В.М., Лопатіної М.Ю., Мальцевої Є.Є. апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 жовтня 2017 року скасовано. В задоволенні позову Виконавчого комітету Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем пропущено трирічний строк звернення до суду із позовом та не надано доказів поважності причин пропуску такого строку, а тому відповідно до положень статті 267 ЦК України позовні вимоги задоволенню не підлягають. При цьому суд вважав, що той факт, що ОСОБА_1 (відповідач по справі) не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

У серпні 2018 року Виконавчий комітет Маріупольської міської ради звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Апеляційного суду Донецької області від 05 липня 2018 року та залишити в силі заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 жовтня 2017 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року касаційну скаргу виконавчого комітету Маріупольської міської ради задоволено частково, постанову Апеляційного суду Донецької області від 05 липня 2018 року скасувано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

06 серпня 2020 року справа надійшла до Донецького апеляційного суду і згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 серпня 2020 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Пономарьовій О.М.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду від 13 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що висновки суду про відсутність у нього права користування житлом у зв`язку з тим, що він не знаходиться у трудових відносинах із ЖКП «Житло «Центр» не ґрунтуються на положеннях житлового законодавства. Вважає, що він не може бути виселений без надання іншого житлового приміщення відповідно до вимог ст. 125 ЖК УРСР. Лист директора ЖКП «Житло Центр» № 395 від 23 лютого 2017 року про те, що ОСОБА_1 працював на підприємстві з 23 жовтня 2012 року по 16 листопада 2012 року не відповідає дійсності, оскільки це спростовується довідкою ЖКП «Житло «Центр», відповідно до якої він працював на підприємстві до 26 травня 2005 року, однак наказ про прийняття на роботу втрачено через пожежу, а також сам факт отримання ним у 2003 році ордеру від ЖКП «Житло Центр» на службове житло також підтверджує, що в 2003 році він працював на підприємстві. Акт обстеження житлового приміщення, на який послався суд першої інстанції як на підставу для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, складено некоректно. Суд не прийняв до уваги той факт, що в службовій квартирі зареєстровані неповнолітні діти. Вказує, що він розірвав шлюб із ОСОБА_2 , та станом на дату ухвалення заочного рішення суду остання мала статус одинокої матері, що відповідно до ст. 125 ЖК УРСР не дає можливості її виселення із неповнолітніми дітьми з житлового приміщення. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відсутність в квартирі певних комунікацій, про що було встановлено в акті обстеження від 27 лютого 2017 року, і стало причиною непроживання їх сім`ї взимку. Розгляд справи у суді першої інстанції відбувся без його участі, його належним чином про розгляд справи не було повідомлено.

24 травня 2018 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_5 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на ті ж підстави, що і ОСОБА_1 , просив заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У своєму відзиву на апеляційну скаргу, який надійшов до апеляційного суду 24 травня 2018 року, Виконавчий комітет Маріупольської міської ради просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а заочне рішення суду - без змін. Зазначали, що відповідачем ОСОБА_1 не надано доказів наявності у нього 10-річного стажу роботи в ЖКП «Житло «Центр» що надало б йому право на проживання в службовому приміщенні після припинення трудових відносин із підприємством. Щодо посилання відповідача ОСОБА_1 про безпідставне виселення неповнолітніх дітей зазначено, що позивач звернувся до суду із позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а не про виселення і рішення суду стосується втрати права користування житловим приміщенням, а не виселення. Тому ці посилання не стосуються суті справи. На час слухання справи відповідачі не проживали у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, не працювали на підприємстві «Житло «Центр», яке надавало службове житло, не сплачували комунальні послуги та не забезпечували належне утримання квартири, яке відповідає санітарним та технічним вимогам.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом першої інстанції, 01 вересня 2003 року ОСОБА_1 та його сім`ї: дружині ОСОБА_2 та сину ОСОБА_5 , надано квартиру АДРЕСА_1 як службове житло, на підставі ордеру № 003634, виданого виконавчим комітетом Маріупольської міської ради.

Ордер видано ЖКП «Житло «Центр», на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 20 серпня 2003 року № 333 «Про затвердження списків із надання житлової площі у будинках повторного заселення».

Із копії особового рахунку від 12 січня 2017 року № 1810 та довідки відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг від 05 жовтня 2017 року № 29.3/135131 встановлено, що у спірній квартирі зареєстровано 6 осіб: ОСОБА_1 квартиронаймач, ОСОБА_2 дружина, ОСОБА_5 син, ОСОБА_3 донька, ОСОБА_7 донька, ОСОБА_6 брат дружини.

Відповідно до листа ЖКП «Житло «Центр» від 23 лютого 2017 року № 395, ОСОБА_1 працював на підприємстві з 23 жовтня 2012 року до 16 листопада 2012 року, ОСОБА_2 на підприємстві не працювала.

Підприємство із позовом про виселення сім`ї ОСОБА_8 не зверталося.

Актом обстеження житлового приміщення від 27 лютого 2017 року встановлено, що у спірній квартирі ніхто не проживає приблизно з січня 2016 року. У квартирі відключено газ, воду та електроенергію. Крім того, станом на лютий 2017 року у відповідачів існує заборгованість за послуги з оплати комунальних послуг: за послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території 6 253,88 грн; КП «Комунальник» - 1 526,94 грн; КП «МПУ ВКХ» 90,98 грн; ККП «Маріупольтепломережа» 12 029,39 грн.

Згідно із довідкою Департаменту міського майна Маріупольської міської ради від 28 вересня 2017 року № 36-56511-36.1, квартира АДРЕСА_1 виділена ЖКП «Житло «Центр» та включена до числа службової житлової площі підприємства відповідно до п. 3 рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 20 серпня 2003 року № 332 «Про розподіл квартир первинного та повторного заселення». Рішення про переведення із службової в ордерну вищевказаної квартири не приймалося.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, причини неявки в судове засідання не повідомили.

Від органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи без участі їх представника. Просили ухвалити рішення виключно з урахуванням прав та законних інтересів дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, викладені у відзиві, апеляціний суд зробив висновок, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає зазначеним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За частиною 1 статті 318 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положенням частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом зазначених норм права власник, за наявності для того законних підстав, має право вимагати усунення порушень свого права на житлове приміщення будь яким шляхом, зокрема як шляхом виселення осіб, що проживають у цьому приміщення так і шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування цим приміщенням, якщо такі особи не проживають, а також шляхом зняття їх з реєстрації у цьому приміщенні.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового Кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

Апеляційний суд виходить із того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції помилково одночасно застосував дві норми житлового законодавства, що регулюють різні житлові правовідносини, а саме ст. 124 ЖК УРСР, яка передбачає підстави для виселення зі службових житлових приміщень без надання іншого жилого приміщення та ст. 71, 72 ЖК УРСР, яка передбачає порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що є неприпустимим.

Разом із тим, суд першої інстанції послався на статтю 124 ЖК УРСР у контексті того, що відповідач не перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, при цьому вмотивовано застосувавши до спірних правовідносин статтю 71 ЖК УРСР.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Апеляційний суд зазначає, що втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Необхідно зазначити, що статтею 71 ЖК УРСР визначено умови, відповідно до яких особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі наголошував, що він та його сім`я проживали в цьому жилому приміщенні, проте в зимовий період дане житло не використовувалось з поважних причин, оскільки незадовільний стан житла (поганий стан вікон та відсутність опалення) позбавляло їх можливість проживати у квартирі.

Крім того, до матеріалів апеляційної скарги додано акт обстеження квартири АДРЕСА_1 , який був складений співробітниками ОСББ «Сонячний», якій підтверджує факт часткового проживання в даній квартирі.

Судом першої інстанції було також встановлено, що у квартирі ніхто не проживає з січня 2016 року, там відключено газ, воду та електроенергію, є заборгованість за комунальні послуги станом на лютий 2017 року.

Зазначені обставини позивач не спростував, інших доказів на обгрунтування своїх вимог або доказів відмови відповідачів від свого права на проживання у спірній квартирі не надав, а тому апеляційний суд, враховуючи встановлені обставини та відсутність відповідачів за місцем їх реєстрації із конкретних життєвих обставин, вважає поважними причини відсутності у квартирі наймачів понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки.

Щодо строку позовної давності

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки, в такому разі йдеться про «триваюче правопорушення».

Отже, власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав.

Негаторний позов позов власника до третіх осіб про усунення перешкод, пов`язаних із здійсненням прав щодо користування та розпорядження майном.

Обов`язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову.

Оскільки, на думку позивача, відповідач порушує його права як власника квартири АДРЕСА_1 , не проживаючи в ній без поважних причин тривалий час, поданий позов є негаторним, а тому позовна давність до нього не застосовується.

Згідно з правовим висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення.

З огляду на зазначене, заява відповідача ОСОБА_9 про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин є необгрунованою і не підлягає задоволенню.

Висновки апеляційного суду за результатом розгляду апеляційної скарги

Згідно з п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим та в силу положень статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову Виконавчого комітету Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 жовтня 2017 року скасувати повністю та ухвалитии нове рішення.

В задоволенні позову Виконавчого комітету Маріупольської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи - Комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради «Керуюча компанія «Західна» та Відділ у справах дітей Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 серпня 2020 року.

Суддя-доповідач О.М. Пономарьова

Судді О.О. Лісовий

С.А. Попова