Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.08.2020 Справа №607/23622/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Мотиль Б.І.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Ємець Д.В.

представника третьої особи Качор В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі прокуратури Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконним взяттям та триманням від вартою,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до держави Україна в особі прокуратури Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконним взяттям та триманням від вартою, у якому просить визначити розмір моральної та матеріальної шкоди, внаслідок незаконного взяття та тримання під вартою позивача з 05.08.2013 року по 25.01.2014 року за відсутності події злочину, стягнути із Державного бюджету України у користь позивача 1 907 368, 25 грн. моральної шкоди та 4 167,92 матеріальної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог вказав на те, що 31 травня 2016 року стосовно ОСОБА_2 винесено виправдувальний вирок з підстав відсутності події злочину. Зазначив, що під час розгляду справи судом, його незаконно утримували під вартою в Тернопільському ІТТ та Чортківському СІЗО з 05 серпня 2013 року по 25 січня 2014 року. З метою захисту своїх прав та інтересів, ним неодноразово подавались заяви на ім`я судді Свачій І.М. про зміну запобіжного заходу, у тому числі під час перебування його у лікарні. Зазначив, що постанову про зміну запобіжного заходу винесено за відсутності його у судовому засіданні та без оголошення в міжнародний розшук. Проти його волі, під конвоєм в наручниках, його примушували пройти медичне обстеження в поліклінічному відділенні Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги, де було багато людей, відтак позивач відчував глибоке приниження, у зв`язку із чим зазначив душевних страждань. 07.08.2013 року перебуваючи в ІТТ до нього було застосовано фізичну силу та придушування. Внаслідок чого, його було госпіталізовано у реанімаційне відділення психоневрологічної лікарні з діагнозом лакунарний інсульт. Під час перебування позивача у лікарні до нього застосовувались тримання прикутим наручниками до ліжка, що завдавало позивачу фізичного болю внаслідок обмеження можливості рухатись. 27.11.2013 року під час конвоювання та посадки у спеціальний автомобіль (автозак) позивачу було завдано травму лівого плечового суглобу, який тривалий час завдавав йому фізичного болю. 28.11.2013 року у судовому засіданні перебуваючи під вартою, внаслідок душевних страждань, у нього виник гострий фізичний біль за грудниною, запаморочення, загальна слабкість. Після виклику бригади швидкої допомоги у позивача зупинилось серце та дихання, після надання медичної допомоги у вигляді непрямого масажу серця він опритомнів та його було доставлено в лікарню, де він перебував до 05.12.2013 року. З 06.12.2013 року по 23.12.2013 року позивач під цілодобовим конвоєм знаходився на стаціонарному лікуванні в Чортківській центральній районній лікарні. За час перебування під вартою ОСОБА_1 був тричі госпіталізований до лікувального закладу, де він зазнав великих душевних страждань та фізичного болю внаслідок цілодобового, впродовж 41 доби приковування наручниками до ліжка. За час перебування під вартою, позивач зазнав великих фізичних страждань від втрати здоров`я, відчуття фізичного болю, перенесення небезпечних для життя станів у формі локанарного інсульту та клінічної смерті. Завдана позивачу шкода його здоров`ю під час перебування його під вартою знизила його професійну працездатність, він почав швидко відчувати втому, що негативно вплинуло на результати його професійної діяльності. перебування під вартою завдало позивачу великих душевних страждань від вимушеної розлуки з рідними та близькими людьми. Під час перебування під вартою, великих моральних страждань завдавало позивачу усвідомлення того, що не має жодної законної підстави утримувати його під вартою, оскільки не має події злочину. Позивач усвідомлював, що його тримають під вартою лише з одною метою тортурами зламати його волю, щоб він погодився на звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав. Суд неодноразововідмовляв у клопотаннях позивача про звільнення його з під варти, які він подавав у письмовому вигляді дев`ять разів. Тримання позивача під вартою впродовж шести місяців завдало шкоди діловій репутації ОСОБА_1 , його стосункам з рідними та друзями. Після затримання позивача та взяття під варту, більшість його знайомих почали уникати контактів з його дружиною, а після виходу його на волю і з ним також. Великих моральних та матеріальних страждань завдає позивачу втрата звичних відносин з діловими партнерами, які повірили у законність дій правоохоронців стосовно позивача та припинили з ним співпрацю. ОСОБА_1 зазнав значних матеріальних втрат на лікування, великих матеріальних збитків внаслідок зриву ділових планів та домовленостей із партнерами по бізнесу в галузі розробки програмного забезпечення, на відновлення яких потрібно затратити великі зусилля та кошти. Крім того, значних матеріальних страт позивачу довелось понести для забезпечення свого захисту та лікування: впродовж перебування його під вартою, дружина позивача як його захисник змушена була здійснювати поїздки в м.Чортків. Також зазначив, що ОСОБА_1 неодноразово заявляв заяви про кримінальні правопорушення судді та прокурора, подавав клопотання про звільнення його з під варти, однак суд не брав їх до уваги. Не було взяті до уваги скарги позивача, клопотання та протест проти незаконного кримінального провадження. Вважає, що внаслідок незаконного затримання та тримання під вартою, йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в сумі 1 907 368,25 грн., із розрахунку 11025,25 грн. денного фактичного задекларованого доходу позивача (4024219,28 грн. / 365), який він отримав за звичайних умов у 2007 році, який передував початку кримінального переслідування, помноженого на 173 днів перебування під вартою. *11025,25*173=1907368,25). Крім цього, внаслідок перебування під вартою позивач поніс матеріальні витрати на лікування від перенесеного інсульту та клінічної смерті, а саме витрат на придбання ліків на суму 2877,092 грн., а також 1290 грн. витрат на обстеження МРТ, всього на суму 4167,92 грн.

Відповідач Прокуратура Тернопільської області подала відзив на позов у якому зазначив, що на його думку, ОСОБА_1 разом із позовною завою не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували зміст заподіяної йому моральної шкоди (висновок спеціалістів про те, чи стало перебування позивача під слідством і судом, а також проведення інших процесуальних дій, психотравмуючою ситуацією для нього, якщо так, чи завдана позивачу моральна шкода та який її грошовий еквівалент); характер, обсяг і тривалість моральних страждань, наявність та істотність вимушених змін у його життєвих стосунках; причинно-наслідковий зв`язок між діями органів досудового розслідування, прокуратури, суду та заподіяною позивачу моральною шкодою. В підтвердження свої доводів, ОСОБА_1 , на думку відповідача, не наводить та не надає доказів вчинення стосовно нього органами прокуратури чи її працівниками незаконних дій, пов`язаних із обранням йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не вказує якими саме діями прокуратури зумовлено виникнення негативних наслідків для нього. Також зазначив, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_1 обирався судом на стадії розгляду кримінальної справи, а мірою запобіжного заходу на досудовому слідстві останньому обрано підписку про невиїзд. Однак, вважає, що внаслідок не виконання підсудним ОСОБА_1 покладених на нього обов`язків, пов`язаних із раніше застосованим запобіжним заходом, судом за наявності підстав для цього законних і достатніх, позивачу було змінено запобіжний захід із підписки про невиїзд на взяття під варту. Також вважає, що позивачем не вірно визначено відповідача, оскільки запобіжний захід взяття під варту застосовувався до позивача судом. Позивач не надав доказів того, що йому завдано моральної шкоди працівниками прокуратури, а також доказів того, що їх діяння були протиправними, внаслідок неналежного виконання ними покладених на них трудових чи службових обов`язків. Вважає, що позивачем не доведено існування причинно-наслідкового зв`язку між душевними стражданнями, які як стверджує ОСОБА_1 він переніс та діями конкретного органу прокуратури. У позові просить відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державна казначейська служба України у судове засідання подала письмові пояснення щодо позову відповідно до яких зазначили, що при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, повинен зокрема з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави.

Позивач подав відповідь на відзив у якій зокрема зазначив, що матеріали кримінальної справи №1681122 перебували в суді, обвинувальний висновок у якій був складений, затверджений та скерований до суду прокурором. Саме прокурор на його думку, всупереч вимогам кримінального законодавства, без постанови про порушення кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 затвердив обвинувальний висновок, під час розгляду справи судом не відмовився від обвинувачення. Також прокурор подав клопотання про взяття під варту ОСОБА_1 , чим порушив його права та інтереси. Вважає, що на його думку, на момент отримання досудовим слідством матеріалів кримінальної справи №1681122 в її матеріалах не було жодного процесуального документу, який би був законною підставою для організації досудового слідства стосовно іншої особи, ніж особа ОСОБА_3 . Таким чином, вважає, що досудовим слідством порушено вимогу ст..113 КПК України, відповідно до якої досудове слідство стосовно особи провадиться лише після порушення кримінальної справи. Постанови про порушення кримінальної справи стосовно особи ОСОБА_1 за ч.3 ст.212 КК України не було винесено ні прокурором на слідчим. Також зазначив, що на думку позивача порушено процедуру кримінального провадження у кримінальній справі №1681122, а отже зібрані під час незаконного досудового слідства докази не мають юридичної сили та не можуть бути доказами для обвинувачення у вчиненні злочину. Крім цього, вказав, що 29.09.2013 року захисником позивача була подана скарга на незаконність процесуальних дій стосовно ОСОБА_1 у кримінальній справі №1681122 без порушення стосовно нього кримінальної справи за фактом незаконного тримання позивача під вартою. 09.10.2013 року захисником позивача було подано скаргу на бездіяльність прокурора, а також неодноразові звернення щодо незаконного тримання позивача під вартою, які були проігноровано органом прокуратури.

10 березня 2020 року у даній справі проведено підготовче судове засідання за наслідками якого закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених ним у позові та на підставі поданих ним доказів.

Представник відповідача - прокуратури Тернопільської області в судовому засіданні позов не визнав, у його задоволенні просить відмовити, з підстав зазначених у відзиві на позов.

Представник третьої особи - Державної казначейської служби України в судовому засіданні позов не визнав, у його задоволенні просить відмовити.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив.

28 березня 2008 року першим заступником прокурора Тернопільської області порушено кримінальну справу №1681122 стосовно директора товариства з обмеженою відповідальністю «Мелвіс» ОСОБА_1 за фактом умисного ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.212 КК України.

05 травня 2008 року старшим слідчим з ОВС СВ ПМ ДПА в Тернопільській області порушено кримінальну справу стосовно директора і головного бухгалтера ТОВ «Мелвіс» ОСОБА_1 за ч.2 ст.366 КК України та об`єднано її з кримінальною справою №1681122.

18 квітня 2008 року директору та головного бухгалтеру ТзОВ «Мелвіс» Сороколіту В.І. у зазначеній кримінальній справі обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

25 квітня 2008 року старшим слідчим з ОВС СВ ПМ ДПА в Тернопільській області накладено арешт на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить та у якому проживає ОСОБА_1

27 травня 2008 року директору та головному бухгалтеру ТзОВ «Мелвіс» ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення за ч.3 ст.212, ч.2 ст.366 КК України.

03 грудня 2009 року кримінальна справа №1681122 стосовно директора та головного бухгалтера ТзОВ «Мелвіс» ОСОБА_1 за ч.3 ст.212, ч.2 ст.366 КК України постановою Гусятинського районного суду Тернопільської області направлено на додаткове розслідування.

Зазначену постанову Гусятинського районного суду від 03.12.2009 року залишено без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 27.01.2010 року.

12 липня 2010 року старшим слідчим з ОВС слідчого відділу податкової міліції ДПА в Тернопільській області ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.212, ч.2 ст.366 КК України та прокурором 13 серпня 2010 року затверджено обвинувальний висновок.

В подальшому, зазначену кримінальну справу направлено в суд для розгляду.

Постановою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 21.02.2010 року, провадження по справі про обвинувачення ОСОБА_1 за ст..366 ч.2 КК України закрито у зв`язку із зміною обвинувачення прокурором відмовою прокурора від обвинувачення.

Вироком Гусятинського районного суду Тернопільської області від 01.08.2011 року ОСОБА_1 відданого під суд по обвинуваченню у вчиненні злочину за ч.3 ст.212 КК України визнано невинним та виправдано за відсутністю події злочину.

В подальшому зазначений вирок було скасовано апеляційним судом Тернопільської області.

24 липня 2013 року постановою Тернопільського міськрайонного суду оголошено розшук підсудного ОСОБА_1 , змінивши йому запобіжний захід з підписки про невиїзд на взяття під варту з часу затримання. Як вбачається із зазначеної постанови, підставою для зміни запобіжного заходу ОСОБА_1 було те, що «…підсудний ОСОБА_1 в судові засідання не з`являється, надсилаючи в суд листи з посиланням на неможливість явки в судові засідання так як вважає, що його незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності і відповідно не має підстав для явки його в суд. Постанови суду про примусовий привід підсудного ОСОБА_1 в судові засідання не виконані за відсутністю його по місцю проживання…».

Відповідно до інформації Тернопільського РВ Управління МВС України в Тернопільській області від 06.08.2013 року №4/7236, 05.08.2013 року було встановлено місце розшукуваного ОСОБА_1 та згідно постанови Тернопільського міськрайонного суду від 24.07.2013 року, останнього поміщено в ІТТ.

Як вбачається із інформації Чортківської установи виконання покарань Управління Державної пенітенціарної служби України в Тернопільській області від 13.12.2016 року №4/3908, ОСОБА_1 був арештований 05.08.2013 року, в слідчий ізолятор прибув 21.08.2013 року.

Як вбачається із постанови Тернопільського міськрайонного судуу від 22.01.2014 року, в ході розгляду кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.3 ст.212 КК України, уточнено анкетні дані підсудного та вважати, що прізвище особи зазначене в окремих процесуальних документах кримінальної справи №1681122 про обвинувачення ОСОБА_1 , у тому числі, в постанові про порушення кримінальної справи від 28 березня 2008 року є ОСОБА_1 .

Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 25.01.2014 року ОСОБА_1 засуджено за ч.3 ст.212 КК України і призначено покарання у виді штрафу в розмірі 255 000 грн. з позбавленням права обіймати посади в установах, організаціях та підприємствах усіх форм власності пов`язані з організаційно-розпорядчими та фінансово-господарськими функціями строком на 2 роки з конфіскацією майна, яке належить йому на праві особистої приватної власності. Міру запобіжного заходу змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд з постійного місця проживання, звільнивши його з під варти у залі суду.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 10 квітня 2014 року, вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 січня 2014 року щодо ОСОБА_1 за ч.3 ст.212 КК України скасовано, а справу повернуто прокурору Тернопільської області для організації додаткового розслідування.

Як вбачається із витягу з кримінального провадження №0000045 слідчим управлінням фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Тернопільській області 02.06.2014 року внесли відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, дата повідомлення 27.03.2008 року, згідно яких службові особи ТОВ «Мелвіс» внаслідок неправомірного відображення в декларації з податку на прибуток підприємства за 9 місяців 2007 року витрат щодо придбання від СПД ФО ОСОБА_1 робіт, ухилились від сплати податку на прибуток за третій квартал 2007 року в сумі 1 000 000 грн., правова кваліфікація ч.3 ст.212 КК України.

23 березня 2015 року начальником відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Тернопільській області повідомив ОСОБА_1 про те, що він підозрюється в умисному ухиленні від сплати податків, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.212 КК України (в редакції від 05.04.2001 року, чинній з 01.09.2001 року і на момент вчинення злочину).

22 травня 2015 року у кримінальному провадженні №№0000045 за фактом умисного ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах, внесеному в ЄРДР від 02.04.2014 року по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.212 КК України прокурором затверджено обвинувальний акт та скеровано до суду.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2016 року, за результатами розгляду кримінального провадження №0000045 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.212 КК України, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачення за ч.3 ст.212 КК України за відсутністю події кримінального правопорушення та виправдано. Запобіжний захід ОСОБА_1 у вигляді підписки про невиїзд скасовано.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2017 року, вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2016 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2018 року, відмовлено прокурору в поновленні строку на касаційне оскарження вироку тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2017 року щодо ОСОБА_1 .

Судом із наведених матеріалів з`ясовано, що позивач ОСОБА_1 внаслідок зміни йому запобіжного заходу 24 липня 2013 року постановою Тернопільського міськрайонного суду та оголошення в розшук був затриманий 05.08.2013 року, в слідчий ізолятор прибув 21.08.2013 року та утримувався під вартою по 25.01.2014 року, тобто до звільнення його з під варти у залі суду на підставі вироку Тернопільського міськрайонного суду від 25.01.2014 року.

Під час перебування під вартою, ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в ВІТ та ІІІ неврологічному відділенні ТОКПНЛ з 07.08.2013 року по 21.08.2013 року з діагнозом лакунарний інсульт в лівій скроневій долі, гострий період, ВСД з астенічним та кардіальним синдромом, атеросклероз аорти з незначною дилатацією кореня, реактивний гепатит, ангеопатія сітківки, що підтверджено витягом з історії хвороби №06243, у якому зазначено, що «…пацієнт доставлений бригадою швидкої допомоги в супроводі працівників міліції з ІТТ, де виникли скарги на голово кружіння, нудоту, яка посилюється при зміні тіла, та розплющені очей…Відомо, що після стресової ситуації, поскаржився на погане самопочуття, нудоту…».

Як вбачається із довідки Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги (Травпункт) №17743, ОСОБА_1 27.11.2013 року звернувся в травпункт з приводу травми під час посадки у спеціальний автомобіль, де після огляду останньому було встановлено діагноз забій лівого плечового суглобу.

Як вбачається із карти виїзду швидкої медичної допомоги №56630 від 28.11.2013 року у Тернопільський міськрайонний суд про надання медичної допомоги ОСОБА_1 , останньому встановлено діагноз: ІХС, гострий коронарний синдром, гострий синкопальний стан, короткочасна зупинка дихання, короткочасна зупинка серцебиття.»

Як вбачається із епікрізу, виданого Тернопільською комунальною лікарнею №2, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Тернопільської комунальної міської лікарні №2 з 28.11 по 05.12.2013 року з діагнозом: ІХС. Вазоспатична стенокардія. Кардіосклероз. Симптоматична (нейрогенна) артеріальна гіпертензія ІІ стадії, ступінь артеріальної гіпертензії 2. Ангіопатія сітківки по гіпертензивному типу обох очей. Ектазія аорти…Синкопе з короткочасною зупинкою дихання і серцевої діяльності з проведенням непрямого масажу серця (за даними карти виїзду швидкої медичної допомоги №56630 від 28.11.2013 року. Ішемічний лакунарний інсульт в лівій скроневій долі відновний період. ДЕ ІІ ст. Астенізація центральної нервової системи, у якому зазначено, що «…28.11.2013 року о 10.30 під час судового засідання раптово виникли пекучий біль за грудниною, запаморочення, нудота, загальна слабкість. О 10.45 було викликано бригаду швидкої медичної допомоги….Ще через 4 хв. пацієнт знепритомнів, виник ціаноз губ, АТ перестав визначатися, припинилось самостійне дихання, пульсація на сонних артеріях не відчувалась. Всього зупинка дихання тривала приблизно 17 с., а зупинка серцевої діяльності приблизно 14с. Проводився непрямий масаж серця…». За наслідками проведеного лікування рекомендовано продовжити лікування в амбулаторних умовах, враховуючи наявність порушень ритму і перенесеного синкопе від 28.11.2013 року, уникати психо-емоційних навантажень.

Згідно із випискою з історії хвороби №6276, виданою Чортківською районною центральною лікарнею 23.12.2013 року за №115, ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в ЛОР відділенні Чотківської ЦРЛ з 06.12.2013 року по 23.12.2013 року з діагнозом: ІХС.Нестабільна стенокардія. Кардіосклероз з сину совою тахікардією,політропною шлуночкової і супровентикулярною екстрасистолією. Симптоматична атеріальна гіпертензія 2 ст.1. Ангіопатія сітківки. СН 1 ст. з діастолічною дисфункцією лівого шлуночка. Помірний кардіоваскулярний ризик, з якої вбачається, що «…швидкою допомогою доставлений з Чортківського СІЗО..».

ОСОБА_1 та його захисником Сороколіт Л.М. неодноразово, а саме 05.09.2013 року, 12.09.2013 року, 13.11.2013 року, 25.11.2013 року, 26.11.2013 року, 09.12.2013 року,11.12.2013 року, 25.11.2013 року, 27.12.2013 року подавались клопотання про зміну ОСОБА_1 запобіжного заходу.

Відповідно до інформації зазначеній у листі Чортківською установою виконання покарань Управління державної пенітенціарної служби України в Тернопільській області, від 16.05.2016 року, захисник ОСОБА_2 - Сороколіт Л.М., яка є дружиною позивача, неодноразово відвідувала його у Чортківській УВП (№26), під час перебування ОСОБА_1 під вартою.

Позивачем ОСОБА_1 та його захисником Сороколіт Л.М. упродовж травня грудня 2013 року подавались звернення до прокуратури Тернопільської області щодо порушення його конституційних прав та проведення перевірок з приводу зміни йому запобіжного заходу, яке відбулось без його участі та оголошення його у міжнародний розшук.

Як вбачається із звіту суб`єкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку за третій квартал 2007 року, суб`єктом малого підприємництва фізичною особою ОСОБА_1 зазначено суму фактично сплаченого єдиного податку у звітному кварталі відповідно до кВ.№229 від 18.07.2007 року 200 грн., п/п №1 від 01.08.2007 року 200 грн. Обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за звітний період склав 4 000 219,28 грн.

Як вбачається із касових чеків на купівлю медичних препаратів за період з 01.08.2013 року по 01.12.2013 року позивачем затрачено коштів на купівлю медикаментів на загальну суму 2877,92 грн., витрат на обстеження МРТ на суму 1290 грн., а всього на суму - 4 167,92 грн.

Будучи допитаними в якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зазначили суду, що у ОСОБА_1 під час перебування під вартою погіршився стан його здоров`я у зв`язку з чим останній неодноразово перебував на лікуванні, будучи обмеженим та перебував у наручниках прикутим до лікарняного ліжка.

Будучи допитаним в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка є дружиною позивача, суду пояснила, що позивач після порушення кримінальної справи упродовж досудового розслідування та розгляду справи в суді ніс моральні страждання, переживав, у нього порушився звичний ритм життя та спілкування. Після зміни позивачу запобіжного заходу судом з 05.08.2013 року по 25.01.2014 року останнього приводили в наручниках у лікувальний заклад, де його бачили знайомі та рідні. Також, в період тримання під ватою у ОСОБА_1 погіршився стан здоров`я, у зв`язку із чим останній неодноразово перебував у медичних закладах, переніс лакунарний інсульт, у зв`язку із чим перебував у реанімації. Нею, як його захисником неодноразово заявлялись клопотання про зміну запобіжного заходу. Крім цього, під час розгляду справи судом та перебування позивача під вартою 28.11.2013 року бригадою швидкої допомоги у нього було діагностовано зупинку серця та дихання, після надання реанімаційних заходів позивача було госпіталізовано до лікувального закладу де він тривалий час лікувався. Свідок зазначила, що у позивача після перенесених хвороб під час тримання під вартою погіршився стан здоров`я, останній не міг приділяти належної уваги дітям та онукам, вплинуло на ділову репутацію позивача під час здійснення ним господарської діяльності через втрату замовників, позивач змушений був пояснювати своїм рідним та знайомим про свою невинуватість у інкримінованих йому злочинах.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст.23 ЦК України, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АРК, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ч.2 ст.1176 ЦК України, право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.7 ст.1176 ЦК України, порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Зокрема, вищезазначений порядок відшкодування шкоди встановлений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 під час розгляду кримінальної справи про його обвинувачення, за наслідком розгляду якої судом в подальшому було ухвалено виправдувальний вирок, перебував під вартою з 05 серпня 2013 року по 25 січня 2014 року, внаслідок зміни йому запобіжного заходу судом, тобто упродовж 173 діб, а тому має право на відшкодування завданої йому шкоди, за рахунок держави.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду», громадянинові відшкодовуються моральна шкода у наведених випадках в статті 1 цього Закону.

Згідно із частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається із урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи. При цьому, визначений законом розмір є мінімальний, тобто таким, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно із ч.5 ст.9, ч.6 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст..38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Статтею 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на державу.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд проаналізувавши та оцінивши докази надані сторонами, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, враховуючи, що в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази щодо заподіяння шкоди позивачу внаслідок незаконного його тримання під вартою, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. При цьому, суд враховує моральні страждання, які було заподіяні позивачу внаслідок незаконного його тримання під ватрою, під час розгляду кримінальної справи про його обвинувачення у період з 05.08.2013 року по 25.01.2014 року, за результатами розгляду якої в подальшому судом 31 травня 2016 року було постановлено вирок згідно якого ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачення за ч.3 ст.212 КК України за відсутністю події кримінального правопорушення та виправдано. При цьому, суд враховує моральні страждання які поніс позивач під час перебування під вартою, а саме погіршення стану його здоров`я, як наслідок неодноразове перебування ним у медичних закладах, перенесення ним лакунарного інсульту, синкопе з короткочасною зупинкою дихання і серцевої діяльності, та інших захворювань серцево-судинної та нервової системи. Також, суд враховує його моральні страждання у період перебування позивача під вартою, які полягали в обмеженні його вільного пересування, позбавлення волі на тривалий час, а також обмеження, які були обумовлені під час надання йому медичної допомоги, порушення його нормальних життєвих зав`язків внаслідок тримання під вартою, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації в подальшому свого життя, у зв`язку із цим переживаннях та психо-емоційних стресах.Визначаючи позивачу розмір моральної шкоди, суд вважає, що мінімальний розмір моральної шкоди гарантований державою, а саме Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тобто із розрахунку мінімальної заробітної плати за кожен місць перебування позивача під вартою, не буде враховувати усю глибину понесених ним моральних страждань, а тому, суд виходячи із принципу розумності та справедливості, визначає розмір моральної шкоди, завданої незаконним взяттям та триманням під вартою ОСОБА_1 , у розмірі 300 000 гривень, відтак вважає, що його вимоги підлягають до часткового задоволення. При цьому, суд не бере до уваги розмір моральної шкоди визначений позивачем у сумі 1 907 368,25 грн., із розрахунку 11025,25 грн. денного фактичного задекларованого доходу позивача (4 024 219,28 грн. / 365), який він отримав за звичайних умов у 2007 році, який передував початку кримінального переслідування, оскільки вважає, що він є надто завищеним та може використовуватись при визначенні розміру відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які втратив позивач внаслідок незаконних дій. Також, суд вважає, що вимоги позивача у частині відшкодування матеріальної шкоди, яку він поніс внаслідок перебування його під вартою, а саме понесення ним витрат на купівлю медикаментів, спрямованих на лікування від перенесеного інсульту та клінічної смерті, заподіяння травми плеча, на суму 2877,092 грн., а також 1290 грн. витрат на обстеження МРТ, всього на суму 4167,92 грн. підлягають до задоволення у цій частині у повному обсязі.

Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 16, 22, 23, 1176, 1167 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі прокуратури Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконним взяттям та триманням від вартою, задовольнити частково.

Стягнути із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 300 000 (триста тисяч) гривень заподіяної моральної шкоди, а також 4 167 (чотири тисячі сто шістдесят сім) грн.. 92 коп. матеріальної шкоди, завданої незаконним взяттям та триманням під вартою.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 14 серпня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1

Відповідач: Прокуратура Тернопільської області, 46000, м.Тернопіль, вул..Листопадова,4,

Тертя особа: Державна казначейська служба України, 01601, м.Київ, вул..Бастіонна, 6,

Головуючий суддяВ. В. Ромазан