Справа № 182/3853/20
Провадження № 2/0182/2011/2020
У Х В А Л А

Іменем України

28.08.2020 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька-Шаховал І.О., розглянувши матеріали по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенко Юрія Олександровича про скасування постанови приватного виконавця від 04.05.2020 року та скасування виконавчого листа, -

В С Т А Н О В И В :

До Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенко Юрія Олександровича про скасування постанови приватного виконавця від 04.05.2020 року та скасування виконавчого листа. Разом з позовною заявою позивачем подано клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2020 року дану позовну заяву було залишено без руху, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.175 ЦПК України, позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Як вбачалося із матеріалів позовної заяви, позивач просив суд скасувати постанову приватного виконавця від 04.05.2020 року за номером 61962306, але, в супереч вимог ч.5 ст.177 ЦПК України, копії даної постанови позивачем до позовної заяви не додано. Тому позивачу необхідно було усунути даний недолік шляхом подання належним чином посвідченої копії вказаної постанови, оскільки дана постанова є необхідним доказом по справі. Також, суд звернув увагу позивача на те, що ним не зазначено і не надано доказів про дату отримання даної постанови, що, в свою чергу, позбавляло суд можливості перевірити дотримання строків оскарження даної постанови.

Крім того, у відповідності до п.4 ч.3 ст.175 ЦПК України, позивачу необхідно було визначити спосіб захисту права або інтересу (уточнити позовні вимоги), який не суперечить діючому законодавству.

Також позивачу, відповідно до п.6-9 ч.3 ст. 175 ЦПК України, необхідно було зазначити наступні відомості:про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; зазначити доказі, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності) та зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; позов не містить попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Окрім цього, у вищевказаній ухвалі судом вирішувалось питання щодо звільнення від сплати судового збору. При цьому, клопотання було обґрунтовано тим, що позивач перебуває в скрутному матеріальному становищі, оскільки сплачує аліменти по двом виконавчим провадженням та має на утриманні неповнолітніх дітей.

Відповідно до ч.2 ст.8 ЗУ «Про судовий збір», суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Частиною першою статті 8 ЗУ «Про судовий збір» передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше, ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Ч.3 ст.136 ЦПК України передбачено, що з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд в порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати, тобто врахувати майновий стан сторони.

Таким чином, звільнення від сплати судового збору здійснюється на розсуд суду і не є його обов`язком. Звільнення від сплати судового збору є крайньою мірою, коли суд встановить майнову неможливість сплати судового збору ні зараз, ні у майбутньому до ухвалення судового рішення. Із доданих до клопотання документів вбачалося, що позивач не відноситься ні до жодної категорії громадян, які звільняються від сплати судового збору у відповідності до ст.5 ЗУ «Про судовий збір». Позивачем також не надано жодного доказу, який би підтверджував викладені в клопотанні обставини та підтверджував майновий стан.

Тому, оскільки позивачем не надано було до суду в повному обсязі належних та допустимих доказів про розмір річного доходу фізичної особи за попередній календарний рік відносно себе та своєї родини, що підтверджувало б скрутне матеріальне становище, суддя позбавлена можливості перевірити майновий стан позивача та вирішити питання щодо звільнення останнього від сплати судового збору. На підставі цього, в задоволенні клопотання позивача щодо звільнення від сплати судового збору було відмовлено.

Згідно ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір», у разі, коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

З огляду на вказане та враховуючи, що ОСОБА_1 висував одночасно дві позовні вимоги немайнового характеру і, відповідно до ЗУ «Про судовий збір», суд приходить до висновку, що позивачу необхідно сплатити судовий збір за кожну позовну вимогу в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (по 840,80 грн.) та, відповідно до ч.4 ст.177 ЦПК України, до уточненої позовної заяви додати документи, що підтверджують сплату судового збору.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2020 року ОСОБА_1 було направлено за адресою, вказану в позовній заяві та яка 25 липня 2020 року позивачем особисто була отримана. Однак, станом на 28 серпня 2020 року, передбачені недоліки вищевказаною ухвалою позивачем не усунуті.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року визначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду, за своєю природою, потребує регулювання з боку держави. Якщо в законі визначено порядок учинення певних дій, такий порядок у силу вимог вітчизняного законодавства повинен дисциплінувати осіб, котрі звертаються до суду, та не допускати входження процесу в безладний рух, оскільки право на суд не є абсолютним.

Згідно із вимогами ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до вимог ч.2 ст.43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Як наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням по справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Таким чином, враховуючи вищевказані обставини та відповідно до ч.1 ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення заяви без руху з наданням строку для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з ч.3 ст.185 ЦПК України, якщо позивач, відповідно до ухвали суду, у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Оскільки позивачем недоліки не виправлені, вказану вище позовну заяву, відповідно до ст.185 ЦПК України, необхідно вважати неподаною та повернути позивачу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 353 ЦПК України, суддя -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенко Юрія Олександровича про скасування постанови приватного виконавця від 04.05.2020 року та скасування виконавчого листа - вважати неподаною та повернути позивачу.

Роз"яснити позивачу, що згідно з ч.7 ст.185 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із позовною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал