Справа № 463/5806/17 Головуючий у 1 інстанції:Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/2372/19 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Сеньків Х.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 травня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулися з позовом про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради № 907 від 11.01.2001р., визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю.

В обґрунтування позовних вимог позивачі покликалися на те, що є власниками квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та 17.03.2017 р. були запрошені на засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради щодо погодження ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 межі між земельними ділянками на АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 та на АДРЕСА_5 , на якому їм стало відомо про прийняття Львівською міською радою оскаржуваної ухвали, якою затверджено наказ Департаменту землеустрою та планування забудови міста від 24.11.2000р. № 361 про передачу у приватну власність ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 земельної ділянки площею 407 кв.м. за адресою АДРЕСА_5 , цільове призначення якої обслуговування житлового будинку. При прийнятті такої ухвали Львівська міська рада виходила з того, що вказана земельна ділянка фактично перебувала у користуванні ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Їм передана земельна ділянка орієнтовною площею 112,75 кв.м., яка, по-перше, ніколи не перебувала у їхньому користуванні, а по-друге, є частиною земельної ділянки загальною площею 375 кв.м., що закріплена за будинком АДРЕСА_5 на підставі рішення Львівського міськвиконкому № 1213 від 08.09.1954р. В подальшому, Львівською міською радою не приймалось рішення про вилучення частини земельної ділянки на АДРЕСА_5 , що не давало відповідачу підстав для прийняття оскаржуваної ухвали та відповідно, свідчить про її незаконність та незаконність державного акту, виданого на підставі цієї ухвали. Наявність цієї ухвали та виданого на підставі неї державного акту створюють перешкоди в приватизації земельної ділянки, на якій розташований будинок АДРЕСА_5 і тому просили в судовому порядку визнати незаконною та скасувати ухвалу від 11.01.2001р., а також визнати недійним державний акт на право приватної власності, яким підтверджено право власності громадян ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на земельну ділянку розташовану на території АДРЕСА_3 площею 0,0407 для обслуговування житлового будинку. В свою чергу, строк позовної давності вважають не пропущеним, оскільки про порушення їхнього права на приватизацію дізнались 17.03.2017р.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27 травня 2019 р. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на рішення виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих №1213 від 08.09.1954 року, яким залишено в користуванні земельні ділянки відповідно до існуючих норм за землекористувачами в таких розмірах: за будинковолодінням АДРЕСА_6 - 357 кв.м. Зазначає, що Львівська міська рада, приймаючи ухвалу №907 від 11.01.2001 року, незаконно позбавила права користування прибудинковою територією площею 112,75 кв.м. мешканців багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_5 . Також апелянт посилається на те, що суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин ч.2 п.5 постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» від 18.12.1990 року №562-ХІІ, якою встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку права власності на земельну ділянку або землекористування. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апелянт ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_4 , їх представник, а також інші учасники до суду апеляційної інстанції не з`явилися, хоча належним чином буди повідомлені про день, час та місце розгляду апеляційної скарги, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у їх відсутності не подавали.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів ухвалила розглядати справу у відсутності осіб, які не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ні позивачам, ні попереднім власникам житлового будинку АДРЕСА_5 державний акт про право користування земельною ділянкою, призначеною для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_5 не видавався, згідно листа Департаменту містобудування Львівської міської ради від 06.10.2017р. Львівською міською радою не приймалось рішення про передачу у власність, надання в користування чи вилучення цієї земельної ділянки, що вказує на безпідставність позовних вимог, адже ні у позивачів, ні у попередніх власників будинку АДРЕСА_5 суб`єктивного права на користування спірною земельною ділянкою не виникало.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.208, 209-210 т.1), позивач ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 03.08.2005р. набув у власність квартиру АДРЕСА_7 , а позивач ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_8 в цьому будинку на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2004р.

Згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, оригінал якого міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_3 (а.с.217 інвентаризаційної справи), відповідачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.11.2005р. та свідоцтва про право на спадщину від 04.07.1988р. належить 5/6 частин цього будинку. Власником 1/6 частки цього будинку був ОСОБА_5 , однак така частка згідно копії свідоцтва про право на спадщину від 24.02.2012р. (а.с.221 інвентаризаційної справи) успадкована ОСОБА_1 .

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 є єдиним власником будинку АДРЕСА_5 , який межує з будинком АДРЕСА_5 , співвласниками квартир у якому є позивачі, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Відповідно до наказу Департаменту землеустрою та планування забудови міста № 361 від 24.11.2000 р. «Про передачу громадянам в приватну власність, постійне та тимчасове користування земельних ділянок в м. Львові» (а.с.163 т.1), а також додатку до цього наказу (а.с.164 т.1), відповідачу ОСОБА_1 , а також ОСОБА_5 та ОСОБА_6 передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 407 кв. м., яка розташована за адресою АДРЕСА_5 .

Слід зазначити, що вищезазначений наказ Департаменту землеустрою та планування забудови міста № 361 від 24.11.2000 р., позивачами не оскаржувався.

Ухвалою Львівської міської ради № 907 від 11.01.2001р. «Про затвердження наказів департаменту землеустрою та планування забудови міста за №145,218,241 (п.6,7,8),295(п.8),324,355,356,359,360,361,362,370,385,388 за 2000рік» (а.с.13 т.1) та додатком до цієї ухвали (а.с.14-17 т.1) вказаний наказ затверджено, і на їх підставі ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 видано державний акт на право приватної власності на землю від 26.02.2001р. № 482.

Копії документів, на підставі яких прийнято оскаржувану ухвалу, долучено до матеріалів справи (а.с.165-189 т.1), а саме: орієнтовний план земельної ділянки (а.с.166, 167 т.1), позитивний висновок постійної комісії землекористування, будівництва і архітектури про доцільність передачі у власність земельної ділянки площею 407 кв.м. (а.с.165 т.1), відомості про обчислення площі земельної ділянки (а.с.168 т.1), заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про надання у власність земельної ділянки площею 407 кв.м. (а.с.169 т.1).

Згідно технічного паспорта на будинок АДРЕСА_9 . (а.с.177-178 т.1), у фактичному користуванні за таким будинком знаходиться земельна ділянка площею 423,7 кв. м.

Позивачі в позовній заяві зазначають, що частина земельної ділянки 112,75 кв.м. неправомірно була закріплена і в подальшому передана у власність відповідачам, адже у рішенні виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих № 1213 від 8 вересня 1954 р. зазначено «Залишити в користуванні земельні ділянки відповідно до існуючих норм за землекористувачами в таких розмірах: а/за будинкоуправлінням АДРЕСА_10 , № 1 357,0 кв.м.

Тобто, земельна ділянка закріплена не за житловим будинком АДРЕСА_5 , а за будинкоуправлінням.

Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради № 281 від 17.06.2015 р. будинок АДРЕСА_5 знятий з балансу Львівської міської ради.

Вказаним наказом не передбачено закріплення за будинком АДРЕСА_5 земельної ділянки.

Стверджуючи про незаконність ухвали сесії Львівської міської ради № 907 від 11.01.2001 року, позивачі посилалися на те, що прийняття оскаржуваної ухвали призвело до зменшення площі земельної ділянки, закріпленої за житловим будинком АДРЕСА_5 , що свідчить про порушення прав та законних інтересів позивачів, які є власниками квартир у цьому житловому будинку.

Разом з тим, позивачами, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження площі земельної ділянки, закріпленої за житловим будинком АДРЕСА_5 на момент прийняття Львівською міською радою оскаржуваної ухвали, закріплення спірної земельної ділянки чи її частини у встановленому законом порядку за житловим будинком АДРЕСА_5 , і що площа земельної ділянки, закріпленої за цим будинком зменшилася саме внаслідок прийняття оскаржуваної ухвали сесії Львівської міської ради.

Позивачі, всупереч положенням ст. 81 ЦПК України, не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження прийняття Львівською міською радою чи її виконавчим комітетом рішення про закріплення земельної ділянки площею 357,0 кв.м. за будинком по АДРЕСА_5 , доказів відведення земельної ділянки площею 357.0 кв.м, наявності державного акта на право користування цієї земельною ділянкою.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що прийняття сесією Львівської міської ради оскаржуваної ухвали відповідало чинному на момент її прийняття законодавству, ЗК України 1990 року та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в межах наданих цими законами повноважень органів місцевого самоврядування в галузі регулювання земельних відносин.

Ні позивачам, ні попереднім власникам будинку АДРЕСА_5 державний акт про право користування земельною ділянкою, призначеною для обслуговування житлового будинку не видавався, та згідно листа Департаменту містобудування Львівської міської ради від 06.10.2017р. (а.с.29 т.1) Львівською міською радою не приймалось рішення про передачу у власність, надання в користування чи вилучення цієї земельної ділянки, що вказує на безпідставність позовних вимог, адже ні у позивачів, ні у попередніх власників будинку суб`єктивного права на користування спірною земельною ділянкою не виникало, а відтак права та законні інтереси позивачів не є порушеними.

Покликання апелянта на рішення виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих № 1213 від 08.09.1954 р., яким вирішено залишити в користуванні земельні ділянки відповідно до існуючих норм за землекористувачами «за будинкоуправлінням АДРЕСА_10 , №1-357 кв.м» не заміняє собою рішення про відведення земельної ділянки у власність (користування) і по суті, наявність такого рішення жодним чином не перешкоджало Львівській міській раді прийняти оскаржувану ухвалу, оскільки спірна земельна ділянка, не будучи переданою у власність чи користування відповідно до ст. 4 ЗК України 1990 р., перебувала у державній власності, якою Львівська міська рада, як орган місцевого самоврядування, в межах наданих їй законами повноважень, розпорядилась у спосіб надання її у власність ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Оскільки спірна земельна ділянка на момент вирішення питання про передачу її у власність ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 уповноваженим органом не була передана у власність чи у користування, не перебувала у власності чи законному користуванні, колегія суддів вважає безпідставним та необгрунтованими доводи апелянта про те, що згідно з положеннями ч.7 ст. 17 ЗК України 1990 року, передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31, 32 цього Кодексу.

З огляду на те, що колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування ухвали сесії Львівської міської ради № 907 від 11.01.2001 року, підставною та обгрунтованою є відмова суду першої інстанції у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, виданого 26.02.2001 року, оскільки недійсність державного акту позивачі обґрунтовують саме незаконністю оскаржуваної ними ухвали сесії Львівської міської ради № 907 від 11.01.2001 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, таке є законним, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27.08.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Цяцяк Р. П.