Дата документу 26.08.2020 Справа № 324/379/19
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 324/379/19 Головуючий у 1-й інстанції: Іванченко М.В.
Провадження №22-ц/807/1050/20 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЗ ГРУП» на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 25 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЗ ГРУП» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Пологівського районного суду Запорізької області з позовом, який було ним уточнено в травні 2019 року до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЗ ГРУП» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він є учасником ТОВ « ОМЗ Груп» з часткою статутного капіталу товариства 35%, що дорівнює 14000 грн. Другим учасником товариства є ОСОБА_2 з часткою статутного капіталу 65%, що дорівнює 26000 грн.

З 19 жовтня 2016 року він обіймав посаду директора товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЗ ГРУП».

15 листопада 2017 року відбулися загальні збори учасників ТОВ «ОМЗ ГРУП», оформлені протоколом №10 від 15 листопада 2017 року, де було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади та призначити на вказану посаду громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 з 16 листопада 2017 року.

05 листопада 2018 року Господарським судом Запорізької області у справі №908/1173/18 прийнято рішення, яким задоволено позов ОСОБА_1 та визнано недійсним рішення загальних зборів ТОВ «ОМЗ ГРУП», оформлене протоколом №10 від 15 листопада 2017 року. Рішення набрало законної сили 04 грудня 2018 року.

Таким чином, встановлено, що право на працю ОСОБА_1 і на її оплату було порушено. З 16 листопада 2017 року по 04 грудня 2018 року з незалежних від нього причин, ОСОБА_1 був позбавлений можливості працювати і отримувати заробітну плату, тобто перебував у вимушеному прогулі.

Із урахуванням зазначеного позивач просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЗ ГРУП» на користь ОСОБА_1 70 535 грн. 88 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16 листопада 2017 року по 04 грудня 2018 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЗ ГРУП» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 768, 40 грн.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 25 листопада 2019 рокупозов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЗ ГРУП» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЗ ГРУП» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 55 435 грн. 88 коп., а також судові витрати по оплаті судового збору в сумі 603 грн. 90коп., в задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЗ ГРУП» Кошова В. І.подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просила рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 25 листопада 2019 рокускасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЗ ГРУП» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач, який займав посаду директора ТОВ «ОМЗ ГРУП» в строки, визначені ч.1 ст. 233 КЗпП України, не звертався до суду з позовною заявою з питань звільнення чи поновлення його на роботі. Питання про поновлення працівника на роботі та виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу розглядається судом одночасно. При цьому, суд першої інстанції не вирішуючи питання про поновлення працівника на роботі, в оскаржуваному рішенні посилався на норми трудового законодавства, якими передбачено, що вирішення питання про поновлення на роботі та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинні розглядатися судом одночасно. Крім того, рішення Господарського суду на яке посилається позивач як на підставу для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не містить жодних висновків щодо визнання звільнення ОСОБА_1 незаконним та поновлення його на роботі. При цьому судом першої інстанції не було встановлено, в чому полягає порушення прав позивача, які законні підстави в нього є для отримання заробітку за весь час коли він не працював і не виконував трудові обов`язки, яка вина відповідача в тому, що ОСОБА_1 в подальшому не був працевлаштований.

Відповідно до відзиву, що надійшов до суду, ОСОБА_1 зазначає, що директор не є найманим працівником в розумінні КЗпП України, особливий порядок утворення (призначення) і відкликання якого, на момент спірних правовідносин регулювались Законом України «Про господарські товариства». Оскільки рішенням Господарського суду Запорізької області у справі №908/1173/18 від 05 листопада 2018 року було задоволено позов ОСОБА_1 про визнання рішення загальних зборів учасників ТОВ «ОМЗ Груп», оформлено протоколом № 40 від 15.11.2017 року недійсним, тому вважає, що цим його права відновлено і фактично поновлено його на посаді директора. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Рішення суду першої інстанціїмотивоване тим, що рішенням загальних зборів учасників ТОВ «ОМЗ ГРУП», оформленим протоколом №10 від 15 листопада 2017 року, ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади та призначено на вказану посаду з 16.листопада 2017 року громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 ..Господарським судом Запорізької області у справі №908/1173/18 прийнято рішення 05.листопада 2018 року, яким задоволено позов ОСОБА_1 , а саме: визнано недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «ОМЗ ГРУП», оформлене протоколом №10 від 15 листопада 2017 року, тому з набранням цього рішення законної сили ОСОБА_1 фактично було поновлено на роботі, а отже позивач має право на оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16 листопада 2017 року ( дата звільнення) по 4 грудня 2018 року (дата набрання законної сили рішення Господарського суду Запорізької області від 05 листопада 2018 року), що становиить 55435.88 грн.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником ТОВ «ОМЗ Груп» з часткою статутного капіталу товариства 35%, що дорівнює14000 грн.

Другим учасником товариства є ОСОБА_2 з часткою статутного капіталу 65%, що дорівнює 26000 грн.

Відповідно до протоколу №07/10 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЗ ГРУП» від 17 жовтня 2016 року, ОСОБА_1 з 18 жовтня 2016 року було призначено на посаду директора ТОВ «ОМЗ ГРУП», а ОСОБА_2 відповідно звільнено з займаної посади директора Товариства. (а.с.24-25).

Відповідно до протоколу № 10 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЗ ГРУП» від 15 листопада 2017 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади та призначено на вказану посаду з 16 листопада 2017 року громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 (а.с. 38).

Згідно повідомлення ТОВ «ОМЗ Груп» від 15 грудня 2017 року, направленого ОСОБА_1 , повідомлялося, що у зв`язку зі звільненням з посади директора ОСОБА_1 , трудовий договір припинено з 15 листопада 2017 року. (а.с. 78).

Рішенням Господарського суду Запорізької області у справі №908/1173/18 від 05 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю«ОМЗ ГРУП», оформлене протоколом №10 від 15 листопада 2017 року. (а.с. 8-11).

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень - рішення Господарського суду Запорізької області від 05 листопада 2018 року набрало законної сили 05 грудня 2018 року.

В матеріалах справи міститься обвинувальний акт у кримінальному провадженні 0000501 від 18 травня 2017 року за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 366 КК України, відносно ОСОБА_1 . (а.с.72-75).

Згідно угоди про визнання винуватості від 20 лютого 2018 року, укладеної між прокурором Запорізької місцевої прокуратури №3 Петровим І.С. та підозрюваним ОСОБА_1 , ОСОБА_1 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень і погодився з призначенням покарання, передбаченого ст. 366 КК України, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю строком на 1 рік.(а.с. 76-77).

21 травня 2018 року ОСОБА_1 подав клопотання про відмову від захисника та відмову від угоди про визнання винуватості, у зв`язку з введенням в оману його захисником про те, що в результаті укладення такої угоди про визнання винуватості з прокуратурою кримінальне переслідування відносно нього скінчиться і він вважатиметься особою, раніше не судимою. Зазначає, що злочину, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України він не вчиняв. (а.с.87-88).

Відповідно до Довідки про нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 за 2017 2018 рік, вих.№3 від 01 серпня 2019 року, з 01 січня 2017 року по 15 січня 2018 року ОСОБА_1 виплачено 53 210 грн.50 коп. (а.с. 91).

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Отже, суди загальної юрисдикції розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин в усіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є наявність у них спору про право цивільне та суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України; установлював юрисдикцію господарських судів у вирішенні, зокрема, спорів, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, правами та обов`язками учасників (засновників, акціонерів, членів) такої особи, крім трудових спорів (пункт 3 частини першої статті 20 ГПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.

Порядок створення та діяльності господарських товариств, одним із різновидів яких є товариство з обмеженою відповідальністю, урегульовано, зокрема, Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Господарським кодексом України (далі - ГК України), Законом України від 19 вересня 1991 року № 1576-ХІІ "Про господарські товариства" (далі - Закон № 1576-ХІІ), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 80 ГК України та частини першої статті 50 Закону № 1576-ХІІ (чинної на час виникнення спірних правовідносин) товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.

Відповідно до змісту частини першої статті 167 ГК України корпоративні права визначаються як права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно із частиною третьою статті 167 ГК України корпоративні відносини визначаються як відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Повноваженнями щодо управління товариством наділені учасники товариства, права яких було визначено у статті 10 Закону № 1576-ХІІ (чинної на час виникнення спірних правовідносин).

Управління товариством здійснюють його органи, якими є загальні збори учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 ЦК України).

Відповідно до статті 58 Закону № 1576-ХІІ (чинної на час виникнення спірних правовідносин) вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

У частині першій статті 98 ЦК України передбачено, що загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і тих, що належать до компетенції інших органів товариства.

Компетенція загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю визначена у статті 59 Закону № 1576-ХІІ (чинного на час виникнення спірних правовідносин), яка також відсилає до статті 41 цього Закону. Відповідно до зазначених норм до компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю належить утворення і відкликання виконавчого та інших органів.

За частиною першої статті 99 ЦК України виконавчий орган створюють загальні збори товариства.

Згідно зі частинами першою та другою статті 62 Закону № 1576-ХІІ (чинного на час виникнення спірних правовідносин) у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками товариства. Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора).

Згідно з статтею 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У КЗпП України визначено виключний перелік підстав припинення трудового договору.

За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання із ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоч такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У зв`язку із цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

З огляду на це зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний фінансово-правовий консалтинг" про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів") зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Велика Палата Верховного Суду вже висловлювала правові висновки з приводу юрисдикції спорів про оскарження рішень уповноважених органів товариства учасниками цього товариства, зокрема у своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15-ц (провадження № 14-613цс18), від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17 (провадження №14-1цс19).

Позивач у цій справі є учасником ТОВ «ОМЗ Груп», частка якого у статутному капіталі ТОВ «ОМЗ Груп» складає 35%.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звертався до господарського суду Запорізької області та оскаржував рішення вищого органу управління товариством - зборів учасників, оформлено протоколом № 10 від 15 листопада 2017 року про звільнення його від виконання обов`язків виконавчого органу товариства - директора та про призначення на цю посаду ОСОБА_2 .

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 05 листопада 2018 року його позов був задоволений, визнано недійсним вищезазначене рішення. Господарський суд прийшов до висновку, що предметом спору є права учасників товариства на участь в управлінні ним, тобто корпоративні права. Відповідно спір є таким, що виникає з корпоративних відносин та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства відповідно до вищезазначених вимог закону.

Зазначене рішення набрало законної сили 04 грудня 2018 року.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ « ОМЗ Груп» про звільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків виконавчого органу товариства - директора та про призначення на цю посаду ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не ставив вимог про скасування наказу про його звільнення, поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому колегія зауважує, що вимог про поновлення на роботі ОСОБА_1 не ставить і в цій справі.

Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законних підстав або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Водночас, вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, а вимоги про поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від спору про визнання недійсним рішення органу управління товариства.

Отже розгляд цієї частини позовних вимог за правилами цивільного судочинства порушуватиме принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, що випливає, зокрема, зі змісту частини другої статті 214 ЦПК України, якщо дослідження одного і того ж рішення загальних зборів ТОВ «ОМЗ Груп» здійснюватиметься судами різних юрисдикцій, тому цей спір в цілому належить до юрисдикції господарського суду.

До такого висновку дійшла Велива Палата Верховного Суду у Постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 361,17/15-ц провадження № 14-423цс 19.

В пункті 38 цієї постанови зазначено, що враховуючи наведені приписи законодавства України та зміст правовідносин учасників справи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що хоча рішення уповноваженого органу товариства про припинення повноважень члена виконавчого органу може мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальним за таких обставин є відносини корпоративні ( близькі за змістом висновки щодо юрисдикції суду викладені у постановах Великої Палати Верховного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 562/304/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17, від 10 вересня 2019 року у справі № 921/36/18, від 30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15 ц).

Виходячи з наведеного за відсутності позовних вимог про поновлення позивача на роботі суд помилково задовольнив позовні вимоги, при цьому також не врахував, що оскільки спір у справі в цілому виник з корпоративних правовідносин та належить до юрисдикції господарських судів.

Звертаючись до суду з позовом до господарського суду, позивач оспорював рішення зборів учасників товариства, прийняте 15 листопада 2017 року, саме з ним пов`язував свої вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому колегія суддів також зауважує, що позовні вимоги про поновлення на роботі, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від спору про визнання недійсним рішення органу управління товариством.

Отже, встановивши, що між сторонами виникли корпоративні відносини, розгляд спорів з яких віднесено до компетенції господарських судів з огляду на вищезазначені вимоги закону, суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , чим припустився помилки.

У частинах першій статті 377ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255, частини першої статті 377 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 377, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЗ ГРУП» задовольнити частково.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 25 листопада 2019 рокуу цій справі скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОМЗ ГРУП» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - закрити.

Роз`яснити, позивачу у справі, що вінм не позбавленй права на звернення до суду з позовом в порядку господарського судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 серпня 2020 року.

Головуючий,суддя Подліянова Г.С. Суддя Гончар М.С.Суддя Кочеткова І.В.