Справа № 524/8936/19
Провадження №2/524/856/20
Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:
головуючого - судді Предоляк О.С.
при секретарі судового засідання Яковлєвій К.В.,
за участі позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника третьої особи Телятник Н.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області, про відібрання малолітньої дитини,
У грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулись із позовом до відповідача ОСОБА_4 , третя особа виконавчий комітет Кременчуцької міської ради, як орган опіки та піклування про відібрання малолітньої дитини та відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначає що з відповідачем є батьками малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 19.03.2019 року за № 365 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю. Разом з тим, 01.10.2019, за спільною домовленістю з батьком дитини ОСОБА_6 2 тижня проживала з батьком. В подальшому, всупереч визначеному місцю проживання дитини, ОСОБА_4 доньку не повернув. Самостійні спроби позивача забрати доньку у відповідача виявилися безрезультатними, тому звернулась до органів опіки та піклування з повідомленням про виниклий конфлікт, неповернення їй дитини. За таких обставин, ОСОБА_1 посилаючись на ст. 162 СК України, звернулася за захистом прав до суду в спосіб відібрання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідача та повернення її як матері, з якою проживала дитина до самовільної зміни батьком місця проживання.
Ухвалою судді від 09.01.20 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження .
Ухвалою суду від 24.02.2020, крім іншого, відзив ОСОБА_4 залишено без розгляду.
Ухвалою суду від 12.08.2020 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду.
У судовому засідання позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Черевко С.А. позов підтримують, просять задовольнити з підстав, що зазначено у позові. Позивач ОСОБА_1 наголошувала, що неможливість доньки спілкуватись з матір`ю та сестрою є порушенням прав та законних інтересів малолітньої дитини, оскільки вона проти волі розлучена зі своєю сім`єю. Дії відповідача по неповерненню доньки за визначеним місцем проживання є протиправними та шкодить здоров`ю і розвитку останньої. Перешкоджаючи їй у спілкуванні із ОСОБА_6 , прийняття нею участі у її вихованні та піклуванні, відповідач діє всупереч інтересам дитини. Моральну шкоду оцінює у 20 000 грн.
Представник третьої особи - виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, як органу опіки та піклування - Телятник Н.І. підтримує наданий висновок щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю а у зв`язку з цим просить задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в частині вимог щодо відібрання дитини.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не прибув.
Суд, в межах наданих доказів, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, приходить до наступних висновків.
Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні правовідносини.
Батьками малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є батьком ОСОБА_3 , матір`ю ОСОБА_1 .
19.03.2019 року рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області за № 365 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір» ю ОСОБА_1
Цього ж дня, рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області за № 366 встановлено способи участі у спілкуванні та вихованні ОСОБА_3 за малолітньою.
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право (п. 3), відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4).
ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_7 допустив неправомірну поведінку, порушив рішення органу опіки та піклування, яким визначено місце проживання їх малолітньої дитини, забравши ОСОБА_6 , відповідно до узгодженого графіку зустрічей, самочинно змінив її місце проживання.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
За змістом ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Згідно з ч. ч. 1 - 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків: місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів; батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею.
З долученого до матеріалів справи акту від 23.01.2020 постає, що ОСОБА_5 з дня народження та жовтня 2019 року проживала разом з ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1
Судом встановлено, що ОСОБА_3 безперешкодно реалізовував своє право як батько малолітньої ОСОБА_5 на зустрічі, спілкування з дитиною, а саме згідно узгодженого з ОСОБА_1 графіку забирав доньку без присутності матері.
Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно пп. 4 п. «б» ч. 1 ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, а саме вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування..
Спір між батьками малолітньої щодо визначення місця проживання був предметом розгляду виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, отримав правову оцінку, вирішений по суті, а ухвалене рішення № 365 від 19.03.2019 року про проживання дитини в родині матері ОСОБА_1 є чинним, тривалий час виконувалося.
Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Зі ч. 2 ст. 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року, ратифікованої Законом України № 69-V від 03.08.2006 року предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23.09.1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13.07.2010 року).
Відповідно до ст 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.
Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 самочинно, тобто без згоди ОСОБА_1 , з якою рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області визначено місця проживання їх спільної малолітньої доньки ОСОБА_5 , 2015 року народження, - змінив та самостійно визначив місце проживання дитини разом з ним, як батьком.
На виконання вимог ч. ч. 4-5 ст. 19 СК України, залучений до участі по справі представник органу та опіки та піклування повідомив суду, що не обстежували місце проживання дитини. Пояснила, що представник приймає участь у вирішенні спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини
Положення ч. 1 ст. 162 СК України є продовженням статті 160 СК України, ця правова норма є засобом запобігання самовільної зміни одним із батьків місця проживання дитини, оскільки не заохочує самоуправства, а містить правові засади для найшвидшого його припинення. При цьому, для повернення дитини непотрібно буде представляти докази створення для неї нормальних умов для їх виховання та розвитку, оскільки стаття 162 СК України базується на юридичній презумпції правомірності поведінки того з батьків, з ким вона проживала.
Суд, виходячи з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, встановивши, що рішенням виконавчого комітету визначено місце проживання малолітньої з матір`ю, встановивши відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що повернення дитини за місцем проживання матері негативно впливатиме на її розвиток, відсутність обставин, які перешкоджають поверненню доньки матері, або будуть суперечити її інтересам, за підтвердженням самовільних (самочинних) без згоди матері, дій ОСОБА_3 щодо зміни місця проживання дитини, невиконання ним рішення органу опіки та піклування (прийняте відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України), - приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову про відібрання дитини у батька та повернення матері та у зв`язку з цим вважає за необхідне стягнути у відшкодування моральної шкоди 20 000 грн..
Щодо долучених до матеріалів справи позивачем ОСОБА_1 характеристик з місця проживання, виробничих характеристик, медичної документації, грамот, досягнень, вказані докази не є належними, оскільки для повернення дитини немає необхідності надавати докази створення для неї нормальних умов для її виховання та розвитку, оскільки стаття 162 СК базується на юридичній презумпції правомірності поведінки того з батьків, з ким вона проживала.
Положеннями вищевказаної статті встановлені правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини, якими є відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Відповідно, при застосуванні вимог ст. 162 СК України доказуванню підлягає факт визначення місця проживання дитини та протиправність дій одного з батьків.
Судові витрати необхідно розподілити згідно ст.. 141 ЦПК України.
У відповідності до вимог п 5 ч 1 ст 430 ЦПК України рішення суду в частині вимог про відібрання дитини та повернення тому, з ким вона проживала, підлягає негайному виконана.
Керуючись ст.ст. 161, 162 СК України, ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 141, 258, 264, 265, 268, 280-285, 430 ЦПК України- суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області, про відібрання малолітньої дитини - задовольнити.
Відібрати дитину, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , і передати її матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ,для проживання за адресою: АДРЕСА_3 .
Стягнути з ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ,у відшкодування моральної шкоди 20 000 грн. та у повернення сплаченого судового збору 2689,40 грн.
Допустити негайне виконання рішення суду у частині відібрання малолітньої дитини.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.С. Предоляк