Житомирський апеляційний суд
Справа №289/875/16-ц Головуючий у 1-й інст. Луньова Д. Ю.
Категорія 29 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №289/875/16 за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на ухвалу Радомишльського районного суду Житомирської області від 11 липня 2016 року, постановлену під головуванням судді Пасічного Т.З. в м.Коростишеві,

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на майно, що належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 . В обгрунтування заяви вказував, що відповідачем не повернуто борг у визначену в розписці дату 12 травня 2016 року. Такий вид забезпечення позову як накладення арешту на майно відповідача є співрозмірним та адекватним позовним вимогам, та унеможливить намагання відповідача недобросовісно ухилитись від виконання зобов`язань.

Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 11 липня 2016 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 , а саме: 1/1 квартири АДРЕСА_1 та на 1/4 квартири АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувану ухвалу в частині накладення арешту на 1/1 квартири АДРЕСА_1 , та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищевказану квартири. Зазначає, що суд першої інстанції наклав арешт на майно, квартиру АДРЕСА_1 , власником якої не є відповідач по справі, чим порушив право власності ОСОБА_3 .

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Пунктом 1 ч. 1, 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Крім того, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, при обранні заходів забезпечення позову суд повинен також враховувати необхідність збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб, не допускаючи використання заходу забезпечення позову у якості тиску на відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, у травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 710 111 грн.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 12 квітня 2016 року посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Хміль Т.М. Право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_3 о 14 год 19 хв 12 квітня 2016 року.

Отже, ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру до звернення ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 710 111 грн.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2016 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_5 про визнання договору недійсним.

Ухвалами Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2016 року та 07 жовтня 2016 року було відмовлено в задоволенні заяв ОСОБА_1 про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_5 про визнання договору недійсним залишено без розгляду.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до змісту ст. ст. 12, 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Матеріалами справи підтверджено, що на час постановлення оскаржуваної ухвали, квартира АДРЕСА_1 , не належала відповідачу, а належала ОСОБА_3 ,, остання не була стороною у даній справі і будь- яких вимог ОСОБА_1 до неї не заявляв. Договір дарування від 12 квітня 2016 року, за яким ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , є чинним.

За правилами ст.376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищевикладеного, ухвала суду першої інстанції в частині накладення арешту на 1 /1 квартири АДРЕСА_1 підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Радомишльського районного суду Житомирської області від 11 липня 2016 року в частині накладення арешту на 1/1 квартири АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/1 квартири АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку. Дата складення повного судового рішення 01 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді