Справа № 743/679/20
Провадження № 2/743/272/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року Ріпкинський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді СТАШКІВА В.Б.,

за участю секретаря судових засідань НЕРУС Н.І.,

учасник справи: відповідачка ОСОБА_1

розглянувши у відкритому засіданні в смт. Ріпки в залі суду, в порядку загального позовного провадження, справу

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо від неї,

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача та відповідача, їх заяви (клопотання), інші процесуальні дії у справі.

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо від неї.

Позовні вимоги, з врахуванням додаткових пояснень від 03.06.2020 року та від 11.06.2020 року, викладені в наступній редакції:

➢зобов'язати ОСОБА_1 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_3, а саме безперешкодно щороку перебувати за місцем його проживання та проживання його батьків ОСОБА_4, ОСОБА_5 (дідусь та бабусю ОСОБА_3) під час літніх (в період з 1 червня по 30 серпня) та зимових (з 26 грудня поточного року по 8 січня наступного року) канікул;

➢зобов'язати ОСОБА_1, за два дні до дня його зустрічі з сином, надати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання таких змін, повідомити про це його особисто на наступний день з дня настання таких обставин.

➢зобов'язати в двосторонньому порядку відповідача та позивача під час перебування дитини у батька або у матері забезпечити вільне спілкування з дитиною - ОСОБА_3 та не здійснювати будь-які штучні перепони з власних міркувань;

➢зобов'язати ОСОБА_1 письмово в 10 денний термін повідомити позивача про місце проживання (тимчасового та фактичного) дитини, його місце навчання, П.І.П. класного керівника (мобільний телефон), дані на осіб з якими проживає відповідач з в казанням мобільного телефону з метою підтримання зв'язку з дитиною;

➢зобов'язати ОСОБА_1 повідомляти про стан здоров'я дитини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він з відповідачкою перебував у шлюбі, під час якого у них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказав на те, що йому та його батькам ОСОБА_4., ОСОБА_5 чиняться перешкоди у спілкування з сином та онуком з боку відповідачки, що має наслідком пред'явлення відповідного позову.

В судові засідання позивач не з'являвся, до суду надсилав заяви, в яких просив справу розглядати у його відсутність, позов підтримав, з урахуванням всіх письмових пояснень, і наполягав на його задоволенні. З висновком органу опіки та піклування Сосницької селищної ради про вирішення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини погодився, крім п.п. 1 та 6 та наполягає на задоволенні остаточно заявлених позовних вимог. При цьому, позивач в ході підготовчого провадження та в ході судового розгляду не скористався правом подачі доказів, а надавав суду лише письмові пояснення.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. З висновком органу опіки та піклування Сосницької селищної ради про вирішення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини погодилась, крім п.6. З урахуванням письмових пояснень, суть заперечень відповідачки проти позову зводиться до того, що:

- позивач офіційно не звертався до неї з питанням про його участь у вихованні сина, не було жодних пропозицій або усних, або письмових, укладення договору, визначення порядку спілкування через органи опіки та піклування від позивача не поступало, про наміри спілкуватися з дитиною до подання позову їй не було відомо;

- позивач вказав у позові, що відповідачка чинить йому перешкоди, але конкретно: де, коли і у який спосіб і чим це підтверджується не зазначив, не містять такої інформації і додатки до позову, тобто наявність перешкод не доведена;

- щодо спілкування із онуком баби та діда, останні можуть самостійно звернутися до суду за захистом своїх прав.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_1:

- перебували у шлюбі, зареєстрованому 31.07.2011 року Добрянською селищною радою Ріпкинського району Чернігівської області, актовий запис № 04, що стверджується копією свідоцтва про шлюб (Серія НОМЕР_1), який розірвано на підставі рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11.09.2017 року (справа № 743/1013/17);

- являються батьками малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується свідоцтвом про народження останнього (Серія НОМЕР_2);

- ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому 25.04.2020 р. Чернігівським МВДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) шлюбі з ОСОБА_6

У висновку виконавчого комітету Сосницької селищної ради Сосницького району Чернігівської області про вирішення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, вказано, що вони вважають за доцільне визначити наступні способи участі батьків у вихованні дитини:

1. Зобов'язати ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_3, а саме безперешкодно щороку перебувати за місцем його проживання та проживання його батьків ОСОБА_4, ОСОБА_5 (дідусь та бабуся ОСОБА_3) під час літніх (в період з 1 липня по 31 липня та зимових (з 26 грудня поточного року по 8 січня наступного року) канікул. У разі перебування дитини в закладах, які надають оздоровчі, відпочинкові чи лікувальні послуги, решту канікулярних днів розподілити між батьками в рівних частинах: І- перебування дитини з батьком, II - з матір'ю відповідно.

2. Зобов'язати ОСОБА_1, за два дні до дня його зустрічі із сином, надати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання проживання, перебування дитини, а у разі настання таких змін, повідомити про це його особисто на наступний день з дня настання таких обставин.

3. Зобов'язати в двосторонньому порядку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час перебування дитини у батька або у матері забезпечити вільне спілкування з дитиною - ОСОБА_3 та не здійснювати будь-які штучні перепони з власних міркувань;

4. Зобов'язати ОСОБА_1 письмово в 10 денний термін повідомити ОСОБА_2 про місце проживання (тимчасового та фактичного) дитини, його місце навчання, П.І.П. класного керівника (мобільний телефон). Навчання дитини відбувається за місцем проживання матері. У разі посилення карантинних заходів і переведення дитини на дистанційне навчання ОСОБА_3 на час карантину може перебувати у батька, але за умови забезпечення батьком повноцінного дистанційного навчання, вивчення завдань, які надає навчальний заклад, співпраці батька з класним керівником.

5. Зобов'язати ОСОБА_1 повідомляти про стан здоров'я дитини - ОСОБА_3. Разом з тим, зобов'язати ОСОБА_2 за два дні до його зустрічі з сином повідомляти ОСОБА_1 про стан свого здоров'я та родичів, які спілкуватимуться з дитиною - з метою попередження захворювання дитини на СОVID-19.

6. Зобов'язати ОСОБА_2 забирати дитину від матері до себе на невизначені терміни та повертати його на постійне місце проживання самостійно.

Джерела права застосовані (не застосовані) судом.

Відповідно до пункту 1 статті 3, пункту 1 статті 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 ст. 7 СК України та у ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.

Частиною 1 ст. 151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

За ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частинами 1 та 2 ст. 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Конвенцією про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про охорону дитинства" контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

У відповідності з вимогами ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

За змістом ст.263 СК України спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 СК України.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

В п. 33 рішення від 27 жовтня 1993 р. у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands) Європейський суд з прав людини вказав, що рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази, в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента, а в п. 63 рішення від 23 червня 1993 р. у справі «Руїз Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain) Європейський суд з прав людини вказав, що право на змагальні провадження фактично означає можливість сторін у цивільному слуханні бути обізнаними щодо усіх коментарів з приводу представлених доказів та спостережень, оскільки вони можуть вплинути на рішення суду.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 17.04.2018 у справі № 200/11343/14-ц, в якій з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30.09.2015 у справі № 6-780цс15 та від 11.10.2017 у справі № 6-1374цс17.

У частині 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов'язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17).

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов'язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Оцінка суду.

Оцінивши надані сторонами докази, дотримуючись принципу змагальності сторін, не втручаючись у взаємовідносини сторін щодо збору доказів, суд робить висновок, що в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо від неї слід відмовити, виходячи:

- по-перше, з того, що ОСОБА_2., на виконання вимог ст. 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, не надано в розпорядження суду належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження підстав та обставин позовних вимог, які підтверджують той факт, що ОСОБА_1 чинить перешкоди особисто ОСОБА_2 у вихованні та вільному спілкування з дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (показання свідків з даного приводу, копії звернень до органу опіки і піклування з даного приводу, які мали місце до подачі позовної заяв, копії звернень до органів Національної поліції України з даного приводу, копії звернень до служби у справах дітей відповідної районної державної адміністрації, копії переписок, тощо), тобто позивачем не доведено наявності неправомірної поведінки відповідачки, як особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права;

- по-друге, оскільки законодавцем закріпленні права баби та/або діда, у разі наявності перешкод у вихованні та спілкуванні із внуками на звернення до суду з позовом про їх усунення (частини друга, третя статті 257 СК України), а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з даним позовом, як позивачі, не звертались, фактично в їхніх інтересах позов поданий ОСОБА_2., чого СК України не передбачає.

Виходячи з наведеного, суд не приймає до уваги висновок виконавчого комітету Сосницької селищної ради Сосницького району Чернігівської області при вирішенні спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, так як вказаний висновок зроблений органом опіки і піклування, на підставі вислуховування думки позивача, відповідачки, думки малолітньої дитини, але без врахування того, що позивачем не надано в розпорядження суду належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 чинить перешкоди особисто ОСОБА_2 у вихованні та вільному спілкування з дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 268, 293-294, 299-300 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо від неї - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Ріпкинський районний суд Чернігівської області до Чернігівського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня складення рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

ПОЗИВАЧ: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце

проживання: АДРЕСА_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_3.

ВІДПОВІДАЧ: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце

проживання: АДРЕСА_3, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4, РНОКПП НОМЕР_4.

Головуючий В.Б. СТАШКІВ

Повний текст рішення виготовлено

та підписано 2 вересня 2020 року.