Справа № 459/3493/18 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/3280/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_1 ,

представника ПрАТ «Львівобенерго» - Сапрун М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 27 серпня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

в листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ПрАТ «Львівобленерго», Червоноградський ШРЕМ про стягнення 700000.00 грн. штрафу 150000.00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позову покликається на те, що проживає у квартирі по АДРЕСА_1 , яка відключена відповідачем від електропостачання через наявність заборгованості по оплаті послуг електропостачання. Квартира відключена від електропостачання у його відсутності та без письмового попередження, а за відновлення електропостачання необхідно сплатити 362,95 грн. На його думку, такі дії відповідача, є протиправними, в результаті яких він був змушений проживати у холодній, темній, малопридатній для життя квартирі. Крім того зазначає, що не споживав електроенергію поза лічильником. Посилаючись на ст.ст.3,4,17, п.п.2,5 ст.19, 21, 22, 23, 24 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст.22,23,708,1167 ЦК України просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 27 серпня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 , вважає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Посилається на те, що договір №112/96 ні він, ні відповідач не підписували, його умови суперечать чинному законодавству, у зв`язку з чим такий договір не має юридичної сили. Зазначає, що якість електроенергії не відповідає вимогам Держстандарту України і має бути значно дешевшою. Стверджує, що відключення електроенергії у квартирі по АДРЕСА_1 відбулось всупереч Правилам роздрібного ринку електричної енергії, що затверджені постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 12. Просить рішення суду скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ПрАВТ «Львівобленерго» - Сапрун М.М. щодо її задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що законом або договором не визначений такий спосіб захисту прав, свобод та інтересів позивача у спірних правовідносинах, як накладення судом штрафу на надавача послуг і такий спосіб захисту є неналежним та суперечить закону. Крім цього, позивачем не доведено факт невиконання або неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, у спірних правовідносинах відсутня неправомірна поведінка відповідача, а відтак відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,що ОСОБА_2 проживає у квартирі за адресою АДРЕСА_1 .

За даною адресою у Шахтному районі електричних мереж ПрАТ «Львівобленерго» зареєстрований побутовий споживач ОСОБА_3 , особовий рахунок 112/96 з якою укладено Договір про користування електричною енергією, що підтверджується копією цього договору.

Матеріалами справи не містять доказів звернення ОСОБА_3 до відповідача з приводу неналежного надання послуг з електропостачання.

З копії письмового попередження про відключення електроенергії, яке було вручено споживачу 03.07.2018 року під розписку, про що свідчить його підпис у попередженні, вбачається, що за вище вказаною адресою була наявна заборгованість 180 грн., та у разі не сплати даної заборгованості 02.08.2018 року електропостачання буде припинене, і оскільки зазначений борг не був погашений до 02.08.2019 року, відповідачем було відключено постачання електроенергії до квартири позивача.

Заборгованість була оплачена лише 09.10.2018 року.

При зверненні ОСОБА_1 до відповідача з приводу підключення електропостачання, йому надано квитанцію-повідомлення на суму 362 грн.95 коп. за оплату витрат на повторне підключення електроустановки та проведення перевірки перед повторним включенням.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач станом на 03.01.2019 року витрати на повторне підключення електроустановки та проведення перевірки перед повторним включенням не оплатив.

Взаємовідносини між ектропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії регулюються Правилами роздрібного ринку електричної енергії, що затверджені Постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 12 (далі ПРРЕЕ) та Договором.

Відповідно до пункту 12 цього Договору енергопостачальник зобов`язується, зокрема, забезпечувати надійне постачання електричної енергії згідно з умовами ліцензій та договором про користування електричною енергією, гарантувати безпечне користування послугами, пов`язаними з електропостачанням, а також розглядати звернення споживача щодо надання послуг, пов`язаних з постачанням електричної енергії.

Частиною 6 пункту 5.1.1 ПРРЕЕ встановлено, що оператор системи має право припиняти розподіл (передачу) електричної енергії, обмежувати обсяг розподілу (передачі) електроенергії або відключати споживача від мережі без його згоди у випадках та порядку, передбачені Правилами та Кодексом систем розподілу, зокрема у зв`язку із заборгованістю споживача за договором про користування електричною енергією та/або договором про постачання електричної енергії, які продовжують свою дію в частині регулювання відносин сторін щодо заборгованості за цими договорами нарахування пені, неустойки, обмеження та припинення постачання електричної енергії тощо.

Відповідно до п. 4.26 ПРРЕЕ якщо споживач не оплатив остаточний рахунок за спожиту електричну енергію, ні електропостачальник, ні оператор системи не обмежуються у своїх правах щодо припинення електропостачання або розподілу (передачі) електричної енергії такому споживачу відповідно до цих Правил.

Відповідно до п.7.12.ПРРЕЕ, відновлення електроживлення електроустановок споживача, електроживлення яких було припинено, здійснюється оператором системи у порядку, визначеному Кодексом системи передачі та Кодексом систем розподілу, протягом 3 робочих днів у містах та 5 робочих днів у сільській місцевості після отримання від ініціатора відключення інформації про усунення споживачем порушень, що підтверджується відповідним документом учасника ринку, на вимогу якого здійснювалося припинення електроживлення. Про усунення причин відключення Ініціатор такого відключення повідомляє оператора системи в день отримання такої інформації.

Як передбачено пп.12 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний: надавати виконавцю комунальних послуг або іншій особі, що здійснює розподіл обсягів спожитих послуг, показання наявних приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку, в порядку та строки, визначені договором.

Також згідно із пп.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами;

Як передбачено статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.629 Цивільного Кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом враховано, що під час належного виконання сторонами договору постачання електроенергії у квартиру, де проживає позивач, було безперебійним, а параметри якості відповідали нормі. В подальшому позивач не належним чином виконував умови договору, в результаті чого виникла заборгованість, про що відповідачем було складено та вручено під розписку письмове попередження про припинення електропостачання. У встановлений термін остаточний рахунок за спожиту електричну енергію не був оплачений, у зв`язку із чим відбулось припинення електропостачання. В подальшому позивач був обізнаний про необхідність погашення боргу та оплати витрат на повторне підключення електроустановки та проведення технічної перевірки перед повторним включенням у розмірі 362,95 грн., що передбачено в п.7.12 ПРРЕЕ і не є штрафом, як зазначає позивач.

Таким чином, з урахуванням наявності заборгованості по сплаті за спожиту електроенергію, те, що законодавством не визначено суму заборгованості, яка дає право постачальнику на припинення постачання електричної енергії, дії відповідача щодо припинення енергопостачання відповідають чинному законодавству.

Оскільки для відновлення електропостачання позивач повинен усунути порушення, які були підставою для припинення постачання - оплатити заборгованість і витрати на повторне підключення, які позивач не оплатив, вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність порушення прав позивача, як споживача, та відмову в задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди.

Загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди врегульовано положеннями Глави 82 Розділу ІІІ Книги П`ятої ЦК України. Зокрема, за загальним правилом, визначеним статтею 1166 Цивільного кодексу України, визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, а саме: майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (частина 2 статті 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Така може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Так, за загальним правилом, визначеним ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в т.ч. і щодо відшкодування моральної шкоди. Тому, відповідальність у формі відшкодування моральної шкоди може наставати лише у випадках, передбачених договором або законом.

Вищевказані норми не передбачають відповідальності у формі відшкодування моральної шкоди в разі порушення зобов`язання з постачання електричної енергії, а розглядуваний спір не пов`язаний з наслідками недоліків продукції (дефекту в продукції).

Не можуть застосовуватись до правовідносин з приводу постачання електричної енергії статті 1167, 1166 ЦК України, які визначають підстави відшкодування, майнової та моральної шкоди по деліктних зобов`язаннях. Спір виник щодо договірних правовідносин які регулюються спеціальним законодавством та не є деліктними. Водночас, судом проаналізовано лише закріплені принципи в цих нормах по відповідальності у формі відшкодування моральної та майнової шкоди.

Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок доказування обставин сторонами, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції вірно вважав, що такі необґрунтовані належними та допустимими доказами.

Позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності дій зі сторони відповідача, наявності вини відповідача, заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив з відсутності порушення прав позивача винними діями та/або бездіяльністю відповідача, з відсутності вини відповідача.

Суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про призначення відповідачу судом штрафу у розмірі 700000.00 грн., призначення якого позивач обґрунтовував неправомірністю дій відповідача відносно нього, як споживача послуг, оскільки чинне цивільне законодавство не передбачає такий спосіб захисту прав, свобод та інтересів позивача у спірних правовідносинах, як накладення саме судом штрафу за невиконання надавачем послуг зобов`язань за договором чи надання ним послуг неналежної якості.

Крім того, цивільні процесуальні штрафи це самостійна галузева відповідальність (цивільна процесуальна відповідальність) у вигляді заходу майнового впливу, встановленого ЦПК, і застосовується судом до осіб, котрі не виконали покладених на них конкретних процесуальних обов`язків в складі цивільних процесуальних правовідносин у справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 27 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13.02.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.