Справа №333/4780/19
Провадження №2/333/278/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд міста Запоріжжя у складі:

судді Круглікової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Іщенко А.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Косякової З.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_4 , АДРЕСА_1

про усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 зареєстрований та постійно мешкає в зазначеній квартирі. За зазначеною адресою, крім позивача, зареєстровані та фактично проживають його неповнолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітня донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також, за вказаною адресою зареєстровані колишня дружина позивача ОСОБА_4 та спільний з нею син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В 2013 році ОСОБА_3 виїхав з квартири, так як бажав жити окремо. Відповідач у справі не бажає добровільно знятися з реєстрації за вказаною адресою. При цьому, ОСОБА_3 участь в утриманні квартири з 2013 року не приймає, будь-які платежі за комунальні послуги не сплачує, квартирою за призначенням не користується. Реєстрація ОСОБА_3 в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , перешкоджає позивачу користуватись належним йому майном, володіти ним та розпоряджатись на власний розсуд. Будь-які угоди з приводу проживання ОСОБА_3 в зазначеній квартирі, збереження за ним права на проживання в квартирі у разі його тривалої відсутності сторони у справі не укладали, домовленостей щодо збереження за відповідачем права на житло на більший строк, ніж передбачено чинним законодавством, не мали. З цих підстав, ОСОБА_1 змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, та просили суд їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Крім того, пояснив, що в 2013 році виїхав з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , за домовленістю з батьками. Згодом відповідач у справі повернувся проживати в квартиру за місцем своєї реєстрації. В 2018 році позивач у справі створив нову сім`ю. У зв`язку з цим, батько попрохав ОСОБА_3 виїхати з квартири за адресою: АДРЕСА_2 . З цих підстав, в травні 2018 року ОСОБА_3 був змушений покинути спірну квартиру. Також, відповідач зазначив, що на даний час знімає житло та не має власного житлового приміщення.

Представник третьої особи заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Крім того, зазначила, що ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09.07.2019 року у справі №333/2676/19 затверджено мирову угоду від 09.07.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , та визнано, зокрема, за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку з чим, зазначена квартира не є приватною власністю лише позивача у цій справі. Також вказала, що відповідач, як спільний син позивача та третьої особи, має право на реєстрацію в частині квартири, яка належить саме ОСОБА_4 .

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка в порядку, визначеному ст. 92 ЦПК України, ОСОБА_3 , крім зазначеного в якості відповідача, зазначив, що дійсно участь в утриманні квартири з 2013 року не приймає, будь-які платежі за комунальні послуги не сплачує, оскільки фактично не проживає у спірній квартирі.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача та представника третьої особи, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом встановлено, що згідно з свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.12.2005 року серії ЯЯЯ №941920, власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , станом на час видачі вказаного свідоцтва, є ОСОБА_1 (а.с. 7).

Вказана обставина також підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.01.2006 року №9514801 (а.с. 8).

Згідно з ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1). Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (ч. 2).

Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст. 361 ЦК України).

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09.07.2019 року у справі №333/2676/19 затверджено мирову угоду від 09.07.2019 року, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та визнано, зокрема, за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначена ухвала набула законної сили - 30.07.2019 року (а.с. 32-33).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 405 ЦК України унормовано, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1). Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2).

В судовому засіданні встановлено, що відповідач у справі - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Вказана обставина визнана сторонами в судовому засіданні, доказів протилежного матеріали справи не містять та учасниками справи не надано.

Відповідно до відповіді на запит Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 22.08.2019 року №01-71/13332, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 17.02.2012 року по теперішній час (а.с. 19).

Згідно з довідками про реєстрацію місця проживання особи від 06.04.2018 року №04-26/3-6450 (а.с. 13), від 18.06.2019 року №04-26/3-11082 (а.с. 15), від 19.09.2019 року №04-26/3-14824 (а.с. 14), за адресою: АДРЕСА_2 , також зареєстровані позивач у справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , його неповнолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 18.12.2001 року серії НОМЕР_1 , актовий запис №1245 (а.с. 11), його малолітня донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 11.01.2018 року серії НОМЕР_2 , актовий запис №24 (а.с. 12).

В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач у справі з травня 2018 року не проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак, ОСОБА_3 заперечував проти визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною вище адресою, оскільки, власного житла, де можна зареєструвати місце свого проживання, останній не має.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає,зокрема, житло (ст. 48 Конституції України).

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно з 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його прав.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін у справі та представника третьої особи про те, що ОСОБА_4 , як співвласник житла, заперечує проти визнання їх з позивачем спільного сина відповідача у справі, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами того, що реєстрація ОСОБА_3 чинить йому перешкоди в користуванні належною йому часткою у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки відповідач за вказаною адресою на даний момент фактично не проживає.

Так, суд виходить з того, що станом на час розгляду справи по суті частки спільного майна квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , між співвласниками не виділено.

У зв`язку з чим, можливість вселення ОСОБА_3 у зазначену квартиру гарантовано останньому як члену сім`ї співвласника вказаного майна ОСОБА_4 , оскільки, відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб.

З огляду на викладене, враховуючи норми ст. 47 Конституції України, ст. 383 ЦК України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 768,40 грн. судом покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 141, 257, 258, 259, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 14.02.2020 р.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя А.В.Круглікова