КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/6141/2020 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Іванової І.В., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданою бездіяльністю службової особи органу державної влади,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до держави Україна в особі Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області та в особі Державної казначейської служби України (ДКСУ) про відшкодування шкоди, заподіяною протиправною бездіяльністю державного виконавця.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року, визнано протиправною бездіяльність головного державного виконавця Першого Київського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції (правонаступником якого є Перший Київський відділ державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області) Алієва Айдин Тапдигалі огли щодо відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом в частині стягнення з боржника ПАТ «Фінростбанк» на його ( ОСОБА_1 ) користь 547,68 доларів США.

З підстав ст.ст.22, 23, 1166, 1167, 1178, 1173, 1144 ЦК України просив відшкодувати завдану йому за рахунок державного бюджету матеріальну шкоду у розмірі 547,68 дол. США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день фактичного виконання рішення суду та 3% річних з зазначеної суми, з дня виникнення деліктного зобов`язання 20 січня 2016 року по день фактичного виконання рішення суду.

Позивач посилався також, що в результаті неправомірної бездіяльності державного органу він зазнав моральних страждань, а тому виходячи з характеру порушеного права, обсягу, глибини і тривалості завданих душевних страждань, приниження авторитету держави та довіри до її спроможності належного урядування, з урахуванням положень п. 6 ч. 1 ст. 3, ч.ч. 3,4 ст. 23, ч. 3 ст. 509 ЦК України щодо вимог розумності та справедливості, просив про відшкодування йому за рахунок держави моральної шкоди у сумі 1000000,00 грн..

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування майнової шкоди грошові кошти у сумі 7094,62 грн. та у рахунок відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн.. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Додатковим рішенням Печерського районного суду від 16 січня 2020 року стягнуто з ДКСУ на користь ОСОБА_1 3% річних в сумі 1687,91 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року задоволено частково. Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року змінено. Зазначено порядок стягнення шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. У іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Не погодившись із вказаним додатком рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просив додаткове рішення суду першої інстанції змінити, зазначивши суму стягнення з відповідача на користь позивача з урахуванням індексу інфляції за час прострочення грошового деліктного зобов`язання відповідно до приписів ст. 625 ЦК України у розмірі 8582,01 грн.. Вказує, що суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення стягнув 3% річних, проте без врахування індексу інфляції, що спричинило поручення права позивача у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, тому вважає, що право позивача залишилось не захищеним від інфляційного знецінення коштів.

Учасники справи відзивів на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надали.

Перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що у рішенні суду від 18 жовтня 2019 року не вирішено питання щодо стягнення на користь позивача з Державної казначейської служби України відповідно до ст. 625 ЦК України 3% річних на суму завданої шкоди, з моменту встановлення протиправної бездіяльності в судовому порядку, тобто 20 січня 2016 року до дня фактичного виконання деліктного зобов`язання, яке станом на день ухвалення рішення не виконано. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що заочним рішенням встановлена наявність кредитних зобов`язань відповідача перед позивачем з відшкодуванням завданої матеріальної шкоди, тому підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення на його користь 3% річних.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Додаткове рішення в частині стягнення 3% річних на суму завданої шкоди сторонами не оскаржується.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними шями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого зрядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річнихвід простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до постанови Великої палати Верховного суду від 16 травня 2018 року справа № 686/21962/15-ц встановлено, що згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц зазначено, що суди повинні враховувати, що ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, а не на невиконання судового рішення. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті змінює природу грошового зобов`язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Встановлено, що згідно виконавчого листа №761/13058/14-ц, виданого Шевченківським районним судом міста Києва 27 січня 2015 року з ТОВ "Фінростбанк" стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість за нарахованими, але не сплаченими 547,68 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 5 листопада 2014 року еквівалентно 7094,62 грн., відсотки за користування коштами в сумі 10,79 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 5 листопада 2014 року еквівалентно 139,77 грн., 3% річних в сумі 3,06 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 05 листопада 2014 року еквівалентно 38,34 грн. Стягнуто також пеню в сумі 14447,41 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 січня 2016 року, визнано протиправною бездіяльність головного державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Алієва А. Т. о. щодо відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 761/13058/14-ц,виданого Шевченківським районним судом міста Києва 27 січня 2015 року та встановлено, що виконавче провадження про стягнення на користь ОСОБА_1 547,68 дол. США, що за еквівалентом складає 7094,62 грн. відкрито не було і в постанові головний державний виконавець зазначив про відкриття виконавчого провадження лише в частині стягнення 13,89 дол. США, та 14447,41 грн., виходячи із заяви ОСОБА_1 .

Встановлено, що у грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до держави Україна в особі Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області та в особі Державної казначейської служби України (ДКСУ) в якому просив: стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування заподіяної майнової шкоди кошти в розмірі 547,68 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на день фактичного виконання рішення суду. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , відповідно до статті 625 ЦК України 3% річних на суму 547,68 доларів США з дня виникнення деліктного зобов`язання 20 січня 2016 року до дня фактичного виконання рішення суду, в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на день фактичного виконання рішення суду. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1000000 грн.на відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування майнової шкоди грошові кошти у сумі 7094,62 грн. та у рахунок відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн.. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Додатковим рішенням Печерського районного суду від 16 січня 2020 року стягнуто з ДКСУ на користь ОСОБА_1 3% річних в сумі 1687,91 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року задоволено частково. Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року змінено. Зазначено порядок стягнення шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. У іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що підстав для стягнення інфляційних витрат не має, оскільки позивачем не заявлялись позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат, зазначені вимоги відсутні у позовній заві. Крім того, інфляційні витрати не нараховуються на суму боргу, яка визначена у валюті.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення стягнув 3% річних, проте без врахування індексу інфляції, що спричинило поручення права позивача у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, тому вважає, що право позивача залишилось не захищеним від інфляційного знецінення коштів, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки інфляційні витрати не нараховуються на суму боргу, яка визначена у валюті. Крім того, позивачем зазначені позовні вимоги не заявлялись у суді першої інстанції та не були предметом розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 625 ЦК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, додаткове рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «02» вересня 2020 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіІ.В. Іванова О.І. Сліпченко