Провадження № 2/161/339/20
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2020 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.,

за участю секретаря судового засідання Загоровської І.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьк цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Вільхівської сільської ради Горохівського району Волинської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_7 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Вільхівської сільської ради Горохівського району Волинської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_7 про визнання права власності на земельну ділянку.

Свій позов обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 2001 року вона стала власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Наразі вона разом зі своєю сім`єю проживає у вищевказаному житловому будинку. Власниками земельної ділянки, на якій розміщений цей житловий будинок, площею 0,0499, цільове призначення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, є відповідачі у справі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Вказує, що на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку продавець не повідомила їй про те, що вона не є власником земельної ділянки, на якій розміщений будинок. Окрім відповідачів ще одним зі співвласників спірної земельної ділянки є ОСОБА_8 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. В зв`язку з тим, що після його смерті немає спадкоємців, які б прийняли та оформили спадщину, то до участі у справі в якості відповідача залучено також Вільхівську сільську раду Горохівського району, оскільки вказана сільська рада є місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 .

Зазначає, що на теперішній час між нею та відповідачами не досягнуто домовленості про набуття нею права власності на спірну земельну ділянку в позасудовому порядку, що зумовлює звернення до суду з цим позовом.

На підставі проведеного аналізу норм Земельного кодексу України в редакції 1991 року та судової практики в подібних правовідносинах, позивач вважає, що у зв`язку з набуттям нею права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , до неї, як набувача, переходить право власності на земельну ділянку, на якій розташовані вказаний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами.

Таким чином, позивач просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0499 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 02 січня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

29 січня 2020 року від представника відповідача ОСОБА_9 адвоката Огородника О.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначає про невизнання позову з огляду на таке. Підстави для припинення права власності на земельну ділянку визначені ст. 140 Земельного кодексу України, однак в позові не наведено жодної з таких підстав. Крім того, спірна земельна ділянка не може перейти у власність позивача, оскільки продавець ( ОСОБА_7 ) на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку не набула права власності на цю земельну ділянку. Представник позивача також вважає, що позивач пропустила строк позовної давності, оскільки вона звернулась до суду з цим позовом в 2019 році, тоді як їй було відомо про те, що спірна земельна ділянка належить іншим особам з 2001 року. В зв`язку з наведеним заявляє про застосування строків позовної давності та просить в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представник позивача Ольховський М.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, які наведені в позовній заяві, просить позов задовольнити.

Представника відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов заперечував з підстав, які зазначені у відзиві на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити, в тому числі, з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_6 в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Представник відповідача Вільхівської сільської ради Горохівського району Волинської області в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Третя особа ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилась, про дату час та місце розгляду справи третя особа була повідомлена належним чином.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 14 червня 2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_3 купила житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (а.с.6). Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Зубенко Т.І., реєстраційний номер 2077.

Предметом цього договору-купівлі продажу є лише житловий будинок надвірними будівлями, а питання про відчуження земельної ділянки, на якій розташований цей будинок (для обслуговування житлового будинку) при укладанні цієї угоди не вирішувалося.

В пункті 3 вищевказаного договору купівлі-продажу зазначено, що житловий будинок з надвірними будівлями, що відчужується за цим договором, належить продавцю ( ОСОБА_7 ) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області та зареєстрованого у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації 12 червня 2001 року (а.с.6).

Позивач ОСОБА_3 зареєструвала за собою право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстраційним посвідченням серії ЮФ №5799, виданим 29 жовтня 2001 року Волинським обласним бюро технічної інвентаризації.

Також встановлено, що спірна земельна ділянка площею 0,0499 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору, на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської Ради народних депутатів №28 від 25 січня 2001 року передана у приватну власність ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 . Наведене підтверджується копією рішення виконавчого комітету Луцької міської Ради народних депутатів №28 від 25 січня 2001 року та копією Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ВЛ № 023689 (а.с. 22).

ІНФОРМАЦІЯ_1 один із співвласників спірної земельної ділянки ОСОБА_8 помер, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 03 липня 2019 року (а.с.23).

Відповідач ОСОБА_5 у зв`язку з укладенням шлюбу 10 вересня 2006 року змінила прізвище на ОСОБА_10 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , вид. відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області 10.09.2006).

Для регулювання суспільних правовідносин, які виникають при переході прав на земельні ділянки при набутті прав на нерухомість, розташовану на них, слід застосовувати норми Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином правовідносини, які виникли між сторонами, з приводу права власності на спірну земельну ділянку регулюються, зокрема, Земельним кодексом України в редакції від 12 липня 2000 року, який був чинним на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 від 14 червня 2001 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 30 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Відповідно до ч. 2 ст. 67 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

Таким чином, розмір спірної земельної ділянки відповідає ч. 2 ст. 67 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що, зокрема при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частину могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України (2001 року) на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладеного відповідно відчужувачем або набувачем.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15 вказано, що, на відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку в разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку, тобто станом на 22 березня 2003 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Суд зазначає, що наведений аналіз земельного законодавства відповідає роз`ясненням, які надані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23 березня 2020 року ( справа № 689/26/17, провадження № 14-47цс20).

Вищенаведене дає підстави для висновку, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду до 31 грудня 2001 року автоматично переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, а право попереднього власника або користувача земельної ділянки припиняється.

Договір купівлі-продажу житлового будинку від 14 червня 2001 року не містить будь-яких застережень щодо земельної ділянки, на якій він розташований, що відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) означає автоматичний перехід права власності на земельну ділянку від відчужувача нерухомого майна до його набувача.

А тому, у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ОСОБА_3 також набула у власність і земельну ділянку, на якій розташовані цей житловий будинок і надвірні споруди.

Суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що спірна земельна ділянка не може виступати об`єктом цивільних прав, бо є несформованою, їй не присвоєно кадастровий номер та не внесено до Державного земельного кадастру. Обґрунтовуючи таку свою позицію, сторона відповідача покликається норми земельного законодавства, які не були чинними на час виникнення спірних правовідносин. З цього приводу суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Суд відзначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами від 14 червня 2001 року, спірна земельна ділянка була виділена в натурі (на місцевості), мала визначені межі. Наведене підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ВЛ № 023689. Присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру та внесення Державного земельного кадастру на час виникнення спірних правовідносин Законом передбачено не було.

Вирішуючи заяву про застосування строку позовної давності, суд зазначає таке.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 07 листопада 2012 року у справі № 6-107цс12.

Відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

У пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам надано роз`яснення про те, що оскільки, позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК України, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

Встановивши, що позивач стала власником спірної земельної ділянки з часу набуття у власність житлового будинку та господарських споруд, які розташовані на ній, майже 19 років фактично володіє земельною ділянкою, проживаючи на ній та користуючись нею, суд дійшов висновку, що звернення ОСОБА_3 з цим позовом до суду є пов`язаним із невизначеністю відносин її права власності щодо свого майна, а тому на цей позов не поширюються правила про позовну давність.

Підсумовуючи все вищенаведене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Вільхівської сільської ради Горохівського району Волинської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_7 про визнання права власності на земельну ділянку підлягає до задоволення.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, а позивач заявила бажання залишити судові витрати за собою.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 77, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_11 право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0499 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.П. Пушкарчук