Дата документу 12.02.2020 Справа № 328/1381/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №328/1381/19 Головуючий у 1 інстанції Гавілей М.М.
Провадження № 22-ц/807/739/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 03 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначав, що з 26.10.2010 року він перебував у трудових відносинах з структурним підрозділом «Великотокмацька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

З 01 квітня 2018 року перебував на посаді сторожа цеху з ремонту і обслуговування машин, механізмів та устаткування структурного підрозділу «Великотокмацька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

21 лютого 2019 року ним отримано попередження від адміністрації підрозділу «Великотокмацька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому зазначено, що відповідно до наказу від 11.02.2019 року №255/од «Про зміну істотних умов праці сторожів» з 01.05.2019 року будуть змінені існуючі умови праці, а саме, вводиться в дію нова Робоча інструкція сторожа, згідно якої огляд території необхідно виконувати у відповідності до «Робочого технологічного процесу огляду території» затвердженого наказом начальника Дистанції від 11.02.2019 року №253/од.

Цим же повідомленням йому було запропоновано погодитись чи відмовитись, відповідно до ст.32 КЗпП України, від продовження роботи в нових умовах. Також позивач був попереджений, що у разі відмови від роботи в нових умовах трудовий договір з ним буде припинено 26.04.2019 року, за п.6 ст.36 КЗпП України.

02 квітня 2019 року він звернувся до комісії по трудовим спорам Дистанції із заявою де зазначив, що він погоджується із виконанням трудових обов`язків відповідно до нового «Робочого технологічного процесу огляду території» затвердженого наказом начальника Дистанції від 11.02.2019 року №253/од.

Проте, позивач просив комісію по трудовим спорам Дистанції, скасувати попередження про зміну істотних умов праці від 17.02.2019 року, у зв`язку з фактичною відсутністю таких змін, не відповідності такого попередження ст.32 КЗпП України. Адже фактично відбулося зміна технологічного процесу огляду території.

Відповідно до протоколу №1 від 09.04.2019 року засідання комісії по трудовим спорам Дистанції, розгляд заяви позивача відкладено у зв`язку з порушенням цивільних прав членів комісії (ст.307 ЦК України), засідання перенесено на 13-00 годину 17.04.2019 року.

Рішенням засідання комісії по трудовим спорам Дистанції (протокол №2 від 17.04.2019 року) у зв`язку з повторним порушенням цивільних прав членів комісії по трудовим спорам позивачем (ст.307 ЦК України), його заяву від 02.04.2019 року залишено без розгляду.

22 квітня 2019 року наказом №51/ос «Про припинення трудового договору (контракту)» начальника структурного підрозділу «Великотокмацька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» В.С. Гончаровим звільнено позивача з 26.04.2019 року з посади сторожа цеху з ремонту і обслуговуванні машин, механізмів та устаткування на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у зв`язку із відмовою працівника при зміні умов оплати праці.

Позивач вважає своє звільнення незаконним у зв`язку з тим, що на підприємстві не відбулися фактичні зміни організації виробництва і праці, а лише змінився технологічний процес огляду території.

Посилаючись на вищевикладене, проси суд визнати незаконним та скасувати наказ начальника структурного підрозділу «Великотокмацька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» №51/ос від 22.04.2019 року, яким ОСОБА_1 , сторожа цеху з ремонту і обслуговування машин, механізмів та устаткування, звільнено з займаної посади у зв`язку із зміною істотних умов праці на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на посаді сторожа цеху з ремонту і обслуговування машин, механізмів та устаткування структурного підрозділу «Великотокмацька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з 26.04.2019 року; стягнути з АТ «Українська залізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 192,32 грн. за один день та судові витрати.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 03 грудня 2019 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника структурного підрозділу «Великотокмацька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» №51/ос від 22 квітня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади сторожа цеху з ремонту і обслуговування машин, механізмів та устаткування на підставі п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді сторожа цеху з ремонту і обслуговування машин, механізмів та устаткування структурного підрозділу «Великотокмацька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» з 26.04.2019 року.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.04.2019 року по 03.12.2019 року у розмірі 29040,32 грн., з наступним відрахуванням із зазначеної суми податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1536,80 грн.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 11520,00 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі позивача та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки викладені в судовому рішенні не відповідають обставинам справи, оскільки відбулася зміна істотних умов праці, але суд зробив висновок, що змін не було.

ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

ОСОБА_2 надав суду розрахунок суми судових витрат, які він поніс в суді апеляційної інстанції на суму 4 725 грн.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підялагє залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності заявлених вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 26.10.2010 року ОСОБА_1 працював машиністом (кочегаром) котельні 2 розряду цеху з ремонту та утримання будівель в структурному підрозділі «Великотокмацька дистанція колії» ДП «Придніпровська залізниця».

01 квітня 2011 року ОСОБА_1 переведений сторожем цеху з ремонту та утримання будівель.

01 листопада 2011 року ОСОБА_1 переведений машиністом (кочегаром) котельні 2 розряду цеху з ремонту та утримання будівель.

14 квітня 2012 року ОСОБА_1 переведений сторожем цеху з ремонту і обслуговування машин, механізмів та устаткування.

18 квітня 2012 року ОСОБА_1 переведений учнем монтера колії 2 розряду першої дільниці околоток №5.

18 червня 2012 року ОСОБА_1 переведений монтером колії 2 розряду першої дільниці околоток №5.

30 червня 2014 року ОСОБА_1 переведений монтером колії 3 розряду другої дільниці околоток №5.

08 липня 2015 року ОСОБА_1 переведений сторожем цеху з ремонту і обслуговування машин, механізмів та устаткування.

01 грудня 2015 року ОСОБА_1 переведений машиністом (кочегаром) котельні 2 розряду цеху з ремонту і обслуговування машин, механізмів та устаткування структурного підрозділу «Великотокмацька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», 01.06.2016 року переведений сторожем цеху з ремонту і обслуговування машин, механізмів та устаткування.

01 листопада 2016 року ОСОБА_1 переведений машиністом (кочегаром) котельні 2 розряду цеху з ремонту і обслуговування машин, механізмів та устаткування.

01 квітня 2017 року ОСОБА_1 переведений сторожем цеху з ремонту і обслуговування машин, механізмів та устаткування.

01 листопада 2017 року ОСОБА_1 переведений машиністом (кочегаром) 2 розряду котельні цеху з ремонту і обслуговування машин, механізмів та устаткування.

01 квітня 2018 року ОСОБА_1 переведений сторожем цеху з ремонту і обслуговування машин, механізмів та устаткування.

27 грудня 2018 року регіональну філію «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» перейменовано в регіональну філію «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Наказом начальника структурного підрозділу «Великотокмацька дистанція колії» від 11.02.2019 року №253/од затверджено та введено в дію з 01.05.2019 року «Робочий технологічний процес огляду території, що охороняється».

Наказом начальника структурного підрозділу «Великотокмацька дистанція колії» від 11.02.2019 року №254/од затверджено та введено в дію з 01.05.2019 року нову Робочу інструкцію сторожа.

17 лютого 2019 року ОСОБА_1 отримано попередження начальника структурного підрозділу «Великотокмацька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Гончарова В.С., в якому зазначено, що відповідно до наказу від 11.02.2019 року №255/од «Про зміну істотних умов праці сторожів» з 01.05.2019 року будуть змінені існуючі істотні умови праці, а саме, вводиться в дію нова Робоча інструкція сторожа, згідно якої огляд території необхідно виконувати у відповідності до «Робочого технологічного процесу огляду території, що охороняється» затвердженого наказом начальника структурного підрозділу «Великотокмацька дистанція колії» від 11.02.2019 року №253/од.

Вказаним повідомленням ОСОБА_1 було запропоновано погодитись чи відмовитись, відповідно до ст.32 КЗпП України, від продовження роботи в нових умовах. ОСОБА_1 був попереджений, що у разі відмови від роботи в нових умовах трудовий договір з ним буде припинено 26.04.2019 року, за п.6 ст.36 КЗпП України.

З «Робочим технологічним процесом огляду території, що охороняється» та новою Робочою інструкцією сторожа ОСОБА_1 ознайомився 17.02.2019 року та письмово надав зауваження, що пункти 2.3 та 2.9 Інструкції мають вимоги, що порушують законодавство України та залишає за собою право звернутися до вищих інстанцій за роз`ясненнями.

02 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до комісії по трудовим спорам структурного підрозділу «Великотокмацька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» із заявою про визнання попередження від 17.02.2019 року недійсним у зв`язку з фактичною відсутністю таких змін, не відповідності такого попередження ст.32 КЗпП України, де протоколом засідання комісії №2 від 17.04.2019 року його заяву від 02.04.2019 року залишено без розгляду з підстав порушення заявником вимог ст. 307 ЦК України, проведення аудіо та відео зйомки засідання без згоди членів комісії.

22 квітня 2019 року наказом №51/ос «Про припинення трудового договору (контракту)» начальника структурного підрозділу «Великотокмацька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» В.С. Гончаровим звільнено ОСОБА_1 з 26.04.2019 року з посади сторожа цеху з ремонту і обслуговуванні машин, механізмів та устаткування на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у зв`язку із відмовою працівника при зміні умов оплати праці.

Копію наказу ОСОБА_1 отримав 26.04.2019 року.

Положеннями ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За приписами п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 32 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Згідно роз`яснень, що містяться в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

З огляду на зазначене, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Аналогічний правовий висновок висловлено в Постанові Верховного Суду України від 23.03.2016 року у справі №6-2748цс15.

Скаржником не доведено факту змін в організації виробництва і праці структурного підрозділу «Великотокмацька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Колегією суддів встановлено та зі змісту Наказів №253/од, №254/од, №255/од від 11.02.2019 року не вбачається змін в організації виробництва і праці.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність істотних змін в умовах праці позивача так як у Позивача додались функціональні обов`язки, що передбачають виконання фізичної роботи, а саме утримувати доріжку від прохідної до адміністративної будівлі у належному стані.

Зазначене твердження спростовується дослідженими письмовими доказами наданими сторонами та судом надано вірну оцінку відсутності виникнення додаткових трудових обов`язків у Позивача у зв`язку з введенням в дію з 01.05.2019 року Робочого технологічного процесу огляду території, що охороняється та нової редакції Робочої інструкції сторожа, а тим самим ї відсутність істотних змін в умовах праці.

Колегія суддів звертає увагу на те, що введення з 01.05.2019 року Робочого технологічного процесу огляду території, що охороняється, не є зміною в організації виробництва і праці в розумінні вимог закону.

Робочий технологічний процес огляду території що охороняється передбачає маршрут огляду сторожем території згідно затвердженого плану охорони та час слідування по маршруту, з відмітками на контрольних точках, який не змінює режим роботи, нормування праці, тривалість робочого часу, графік змінності, час відпочинку, систему оплати праці, функціональні обов`язки та інші істотні умови праці. Він розроблений на підставі плану охорони дистанції, затвердженого 11.02.2019 року, який тотожний плану охорони дистанції затвердженого 06.02.2018 року. Обхід території кожної години, з відміткою на контрольних точках кожної дві години, 4 контрольні точки було встановлено ще у 2018 році.

З огляду на зазначене вбачається, що при введенні плану охорони та нової Робочої інструкції сторожа, затвердженою 02.07.2018 року сторожи не попереджалися про такі зміни в порядку ст. 32 КЗпП України.

Робочою інструкцією сторожа, затвердженою 11.02.2019 року, передбачено наступне:

П.1.4 Керується в роботі цією інструкцією, «Робочим технологічним процесом огляду території що охороняється» (додаток №1) та «Планом охорони СП «Великотокмацької дистанції колії» та прилеглої території» (додаток №2).

П. 2.1 Після прийняття зміни оглядає територію що охороняється згідно «Робочого технологічного процесу огляду території що охороняється» та «Плану охорони території дистанції колії» для перевірки цілісності об`єкту (територія дистанції колії обнесена парканом), що охороняється (замків та інших запірних пристроїв; наявність пломб; протипожежного інвентарю; телефонів; освітлення; матеріалів верхньої будови колії, транспорту та іншого майна що належить дистанції колії). У разі виявлення випадків крадіжки, несправностей (зламані двері, вікна, замки, відсутність пломб та печаток і таке інше), які не дозволяють прийняти об`єкт під охорону, терміново доповідає про це начальнику дистанції колії, техніку (змінному), начальнику майстерні, майстру з експлуатації та ремонту машин і механізмів, бригадиру (звільненому) підприємства залізничного транспорту і здійснює охорону слідів злочину до прибуття представників поліції.

П. 2.3 Під час чергування візуально оглядає:

матеріали верхньої будови колії, металобрухт та у разі надходження під час зміни матеріалів верхньої будови колії або металобрухту (рейки, металеві елементи стрілочного переводу, металобрухт та інше), після вивантаження, від осіб які проводили доставку та вивантаження з рухомого складу або іншого транспорту;

техніку, яка розташована на території дистанції колії, а у разі отримання додаткових вказівок проводить нагляд та схоронність матеріалів верхньої будови колії, інструменту та іншого майна яке завантажене на автомобільний та залізничний транспорт, У випадку коли на території дистанції колії присутній транспорт інших підприємств, у разі отримання відповідних вказівок, проводить огляд та забезпечує схоронність зазначеного транспорту як на автомобільному ходу так і на залізничному.

П.2.8: Згідно розробленого та затвердженого «Плану охорони СП «Великотокмацька дистанція колії» та прилеглої території», проводить обходи території, що охороняється з відмітками на контрольних точках, час між оглядами використовує на огляд території дистанції колії на свій розсуд.

П. 2.9 Утримує:

приміщення прохідної відповідно до вимог санітарії;

закріплену ділянку у належному стані;

доріжку від прохідної до адміністративної будівлі у належному стані (прибирає від снігу, бруду та інше) на підставі розпорядження зробленого будь-яким керівником, якому безпосередньо або оперативно підпорядковується сторож, з записом у «Журналі передачі змін сторожів Великотокмацької дистанції колії» після проведення інструктажу з охорони праці.

Судом першої інстанції вірно встановлено зі змісту письмового попередження позивача від 17.02.2019 року про зміну істотних умов праці, що позивача попереджають про зміну істотних умов праці, а саме введення в дію нової Робочої інструкції сторожа, згідно якої огляд території, що охороняється необхідно виконувати у відповідності до Робочого технологічного процесу огляду території, проте мова про інші зміни в Робочій інструкції як зміни істотних умов праці, у відповідності зі ст. 32 КЗпП України, взагалі не ведеться.

Аналізуючи зміст письмового попередження, зміною істотних умов праці відповідач вважав саме введення Робочого технологічного процесу огляду території, що представники відповідача підтвердили в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не заперечував працювати відповідно до Робочого технологічного процесу огляду території, що охороняється, та Плану охорони СП «Великотокмацької дистанції колії» та прилеглої території, вважав такими, що не відповідають вимогам законодавства, саме п. 2.3. та п. 2.9. Робочої інструкції сторожа, затвердженої 11.02.2019 року та яка вводилася в дію з.01.05.2019 року, щодо інших пунктів нової Робочої інструкції сторожа не мав заперечень.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що до 01.05.2019 року для сторожів діяла Робоча інструкція, затверджена начальником Великотокмацької дистанції колії 02.07.2018 року, яку позивач хоч і не підписав, але фактично виконував без порушень, п. 2.3 якої за своїм змістом тотожний п.2.3 Робочої інструкції сторожа, затвердженої 11.02.2019 року, п. 2.1. Робочої інструкції сторожа від 02.07.2018 року відповідає змісту п. 2.1 Робочої інструкції сторожа від 11.02.2019 року з кокретизацією того, що огляд території, що охороняється здійснюється згідно «Робочого технологічного процесу огляду території що охороняється» та «Плану охорони території дистанції колії», п. 2.9 Робочої інструкції сторожа від 02.07.2018 року відповідає змісту п. 2.9 Робочої інструкції сторожа від 11.02.2019 року з конкретизацією того, що утримання доріжки від прохідної до адміністративної будівлі у належному стані (прибирає від снігу, бруду та інше) здійснюється на підставі розпорядження зробленого будь-яким керівником, якому безпосередньо або оперативно підпорядковується сторож, з записом у «Журналі передачі змін сторожів Великотокмацької дистанції колії» після проведення інструктажу з охорони праці. П. 2.3, п. 2.5, п. 2.7 Робочої інструкції сторожа від 18.03.2016 року, чинної для позивача, відображені з більшою конкретизацією в п.2.1, п. 2.3 та п.2.9 Робочої інструкції сторожа від 02.07.2018 року та нової Робочої інструкції сторожа від 11.02.2019 року.

З огляду на зазначене, колегія суддів при перегляді справи в апеляційному порядку не встановила, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, що б стало підставою зміни істотних умов праці позивача.

Змін істотних умов праці сторожів введенням з 01.05.2019 року нової Робочої інструкції сторожа не відбулося

За приписами ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав обов`язок по працевлаштуванню працівника, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною в Постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15.

Стосовно твердження скаржника щодо не вірного тлумачення норми ч.2 ст.49-2 КЗпП України судом першої інстанції колегія суддів звертає увагу на те, що, що правова позиція викладена в рішенні Токмацького районного суду щодо тлумачення вказаної норми тотожна правовій позиції викладеній Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 де зазначено: «Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом нього періоду і які існували на день звільнення».

Згідно акту від 13 березня 2019 року ОСОБА_1 було запропоновано отримати вакансії, які роздруковані з офіційного веб-сайту Укрзалізниці станом на 12.03.2019 року, від яких він відмовився.

Відповідно до акту від 18.04.2019 року ОСОБА_2 було запропоновано отримати вакансії, які роздруковані з офіційного веб-сайту Укрзалізниці станом на 18.03.2019 року, від яких він відмовився.

Відповідачем не надано доказів відсутності вакантних посад чи роботи за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншої вакантної роботи, яку позивач міг би виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо чи відмови позивача від запропонованих вакансій на день звільнення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що у відповідача не було підстав для звільнення позивача за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України як такого, що відмовився від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, і таке звільнення не можна вважати законним.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інтонації обґрунтовано виходив з положень статті 235 КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

З довідки СП «Великотокмацька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 11.06.2019 року вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача складає 192,32 грн.

Таким чином, судом першої інстанції вірно визначено розмір середнього заробітку, який складає 29 040,32 грн., без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1536,80 грн. (768,40 грн. х 2 вимоги немайнового характеру).

Вирішуючи питання судових витрат, суд першої інстанції обґрунтовано та правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 768,40 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 11 520 грн.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, які поніс ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції.

За приписами ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Положеннями ч. 6 ст. 137 ЦПК України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правничої допомоги підтверджено: копією договору про надання правової допомоги №13 від 06.05.2019 року, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЗП № 001262, ордером серії АР №1009525 від 30.01.2020 року, розрахунком суми витрат від 12.02.2020 року на загальну суму 4 725 грн., копією акту виконаних робіт від 11.02.2020 року, копією товарного чеку від 11.02.2020 року, копією рахунку-фактури №7 від 11.02.2020 року.

Клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги від відповідача не надходили.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом наданих послуг, розміром позовних вимог, витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції підлягають стягненню в повному обсязі.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 03 грудня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 725 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді: