Провадження № 2/752/3391/20
РІШЕННЯ

Іменем України

17.08.2020 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Кижв в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частки у спільному майні, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2011 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому із врахуванням уточнених позовних вимог просила суд:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне нерухоме майно: квартиру, загальною площею 53,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру, загальною площею 92.2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 ; гараж літ. Б-1, загальною площею 18,00 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 ; квартиру, загальною площею 106,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 ; банківський вклад, відкритий на ім`я ОСОБА_2 в АТ КБ «Приватбанк» в сумі 40000 доларів США;

- визнати за позивачем право власності на Ѕ частину спільно сумісно нажитого під час шлюбу із ОСОБА_2 майна, а саме: квартири, загальною площею 53,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ; квартири, загальною площею 92.2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 ; гаража літ. Б-1, загальною площею 18,00 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 ; квартири, загальною площею 106,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 ; банківського вкладу, відкритого на ім`я ОСОБА_2 в АТ КБ «Приватбанк» в сумі 40000 доларів США.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач 18.06.1992 року уклала шлюб із ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 25.11.2016 року у справі № 263/10852/16-ц. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Після відкриття спадщини позивач дізналась, що спадкоємці звернулись до нотаріуса про прийняття спадщини, до складу якої може увійти і майно, яке було набуте ними під час шлюбу. Так, позивач вказує, що під час шлюбу ними із ОСОБА_2 було набуто: на підставі договору міни від 11.04.1997 року квартиру, загальною площею 53,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ; на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.07.2007 року квартиру, загальною площею 92.2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 ; на підставі свідоцтва про право власності від 24.07.2012 року гараж літ. Б-1, загальною площею 18,00 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 ; на підставі договору купівлі-продажу від 24.02.2011 року квартиру, загальною площею 106,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 . Крім того, під час шлюбу ОСОБА_2 було відкрито депозитний рахунок в АТ КБ «Приватбанк» банківський вклад, відкритий на ім`я ОСОБА_2 в АТ КБ «Приватбанк», на який були внесені кошти в сумі 40000 доларів США, які складались із заробітної плати позивача та ОСОБА_2 , а також частково коштів, які були отримані від продажу будинку позивача. Позивач вказує, що вона під час шлюбу постійно працювала та мала постійний дохід, та після розірвання шлюбу, зазначене майно перебувало у них із ОСОБА_2 в спільному користуванні. З огляду на викладене, а також з метою захисту своїх майнових прав, позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 26.11.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.07.2020 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься письмовий відзив на позов, відповідно до якого він не заперечує проти задоволення позовних вимог, та вказує, що спірне майно дійсно придбавалось сторонами під час шлюбу та після розірвання шлюбу його батьки продовжували ним спільно користуватись. Крім того, ОСОБА_3 було надіслано до суду письмові пояснення, відповідно до яких, останній, просить розглянути справу без його участі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. До суду надіслав письмові пояснення, відповідно до яких, не заперечував щодо задоволення позовних вимог та просив суд розглянути справу без його участі.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому в судове засідання не з"явилася. Судом про дату судового розгляду повідомлена належним чином. Напавила на адресу суду пояснення та відзив , згідно яких позовні вимоги визнала частково, та не заперечувала проти часткового задоволення позову із підстав, викладених в письмовому відзиві та уточненнях до нього.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач 18.06.1992 року уклала шлюб із ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 25.11.2016 року у справі № 263/10852/16-ц (т. 1 а.с.12-13).

Відповідно до копій свідоцтв про народження, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т. 1 а.с.14).

Позивач вказує, що після відкриття спадщини вона дізналась про те, що спадкоємці звернулись до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , однак, до складу цієї спадщини може увійти і майно, яке було набуте ними із ОСОБА_2 під час шлюбу.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 24.02.2011 року ОСОБА_2 придбав квартиру, загальною площею 106,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 (т. 1 а.с.17-21).

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.07.2007 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 92.2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 . Підставою стало рішення Маріупольської міської ради, колегія Жовтневої районної адміністрації, замість договору купівлі-продажу від 25.03.1997 року і від 09.12.1991 року (т. 1 а.с.22).

На підставі свідоцтва про право власності від 24.07.2012 року, за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на гараж літ. Б-1, загальною площею 18,00 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с.23)

На підставі договору міни від 11.04.1997 року ОСОБА_2 набув право власності на квартиру, загальною площею 53,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.24).

Крім того, за життя ОСОБА_5 було відкрито в АТ КБ «Приватбанк» рахунок № НОМЕР_1 на підставі договору від 17.10.2017 року, на якому розміщені кошти в сумі 34000,01 доларів США, а також рахунок № НОМЕР_2 на підставі договору від 15.01.2015 року, на якому розміщені кошти в сумі 6028,81 доларів США.

В матеріалах справи наявні докази того, що позивач в період перебування в шлюбі із ОСОБА_2 постійно працювала та мала стабільний дохід.

Крім того, відповідачі у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (сини позивача та ОСОБА_2 ) в своїх поясненнях вказували про те, що зазначене в позові майно було набуте сторонами у шлюбі та після його розірвання батьки продовжували ним спільно користуватись.

Після смерті ОСОБА_2 , приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Скоробагальком О.В. за завою ОСОБА_4 було заведено спадкову справу № 46/2019 року.

03.07.2019 року мати ОСОБА_2 - ОСОБА_4 (відповідач у справі) звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

06.07.2019 року сини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (відповідачі у справі) звернулись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

З огляду на те, що майно, яке було придбано позивачем та ОСОБА_2 в шлюбі фактично було оформлено на останнього, однак, позивач в силу вимог закону має право на визнання цього майна спільною власністю подружжя та визнання за нею Ѕ частини у праві власності, остання, вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів.

За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) доходу Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається , що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,частки майна дружини та чоловіка є рівними,якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що вказані у п. 22 Постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-71 СК та 372 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна,спір між ними може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач просить суд визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на нерухоме майно та грошові кошти, які знаходяться на рахунках в АТ КБ «Приватбанк» та визнати за нею право власності на 1/2 частину вищезазначеного майна та коштів.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач разом із ОСОБА_2 за час перебування в шлюбі придбали спірне нерухоме майно та використовували кошти на рахунках. Нерухоме майно та вклади були оформлені на ОСОБА_2 .

За змістом ст. 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається, крім іншого, і спільністю участі чоловіка, жінки коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст. 74 СК України у системному зв`язку зі ст. 60 СК України при вирішення спору щодо визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен встановити джерело його набуття.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно із ч. 4ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Судом достовірно встановлено, що за час перебування в шлюбі в період із 18.06.1992 р. по 25.11.2016 року, за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на підставі договору міни від 11.04.1997 року на квартиру, загальною площею 53,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ; на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.07.2007 року квартиру, загальною площею 92.2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 ; на підставі свідоцтва про право власності від 24.07.2012 року гараж літ. Б-1, загальною площею 18,00 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 ; на підставі договору купівлі-продажу від 24.02.2011 року квартиру, загальною площею 106,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 .

Крім того, 15.01.2015 року ОСОБА_2 було відкрито рахунок № НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк», на якому розміщено кошти в сумі 6028,81 доларів США, а також 17.10.2017 року ОСОБА_2 було відкрито рахунок № НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк», на якому розміщено кошти в сумі 34001,01 доларів США.

Позивач вважає, що зазначена нерухомість та кошти є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 , а тому і просить визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної нерухомості та коштів.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач ОСОБА_3 вказувала на те, що квартира АДРЕСА_5 не є майном, яке є спільною власністю позивача та ОСОБА_6 , оскільки, підставою для набуття права власності на неї було рішення Маріупольської міської ради від 28.02.2007 року, при цьому фактично ця квартира складалась із двох квартир (трикімнатної, яка була подарована ОСОБА_6 та однокімнатної, яку придбали ОСОБА_2 та позивач).

Однак, наведені доводи відповідача ОСОБА_3 , на думку суду, не є такими, які вказують на те, що вказана квартира не є спільною власністю подружжя позивача та ОСОБА_2 , а відтак судом до уваги не приймаються.

Крім того, посилання ОСОБА_3 на те, що вона проживала та продовжує проживати в цій квартирі, здійснюючи поліпшення квартири та сплачуючи за комунальні послуги, достатніми доказами в ході розгляду справи не доведені.

Також в ході розгляду справи відповідачем ОСОБА_3 не доведено достатніми доказами те, що кошти в сумі 34000 доларів США розміщені в 2017 році на банківському рахунку ОСОБА_2 були надані йому нею, а надана стороною відповідача розписка, на думку суду, не свідчить про те, що кошти отримані саме в 2013 році були внесені ОСОБА_3 на рахунок в 2017 році.

Проаналізувавши надані докази в їх сукупності, а також приймаючи до уваги те, що майно придбане в період шлюбу визнається спільною сумісною власністю згідно з вимогами ст. 74 СК України, суд приходить до висновку, що квартира, загальною площею 53,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ; квартира, загальною площею 92.2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 ; гараж літ. Б-1, загальною площею 18,00 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 ; квартира, загальною площею 106,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 ; а також кошти в сумі 6028,81 доларів США, які розміщені на рахунку в АТ КБ «Приватбанк», який було відкрито ОСОБА_2 15.01.2015 року, - були набуті в період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

У зв`язку зі смертю ОСОБА_2 єдиною можливістю для захисту права власності ОСОБА_1 на частку у спільній сумісній власності є звернення до суду з відповідним позовом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням викладено, суд вважає, що позов в частині визнання спірного нерухомого майна та коштів в сумі 6028,81 доларів США, розміщених на рахунку № НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк», який було відкрито ОСОБА_2 15.01.2015 року, спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також визнання за позивачем права власності на Ѕ частини зазначеного майна та коштів, є обгрунтованим та законним, а тому в цій частині підлягає задоволенню.

Разом з тим в частині позовних вимог про визнання коштів в сумі 34000,01 доларів США, розміщених на рахунку № НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк», який було відкрито ОСОБА_2 17.10.2017 року, спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та, відповідно, визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ їх частину, слід відмовити, оскільки, зазначені кошти були розміщені ОСОБА_2 - 17.10.2017 року, тобто майже через рік після офіційного розірвання шлюбу між подружжям, та переконливих доказів того, що саме ці кошти були набуті подружжям в період шлюбу та внесені ОСОБА_2 в 2017 році на рахунок в банку, матеріали справи не містять, а відтак відсутні законні підстави для визнання цих коштів спільним майном подружжя, та, відповідно, визнання за позивачем частки у праві власності на це майно.

Судовий збір підлягає розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частки у спільному майні, - задовольнити частково.

Визнати спільною сумісної власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:

- квартиру, загальною площею 53,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ;

- квартиру, загальною площею 92.2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 ;

- гараж літ. Б-1, загальною площею 18,00 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 ;

- квартиру, загальною площею 106,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 ;

- грошові кошти в розмірі 6028,81 доларів США, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_2 у АТ КБ «Приватбанк».

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину спільно сумісно габутого під час шлюбу із ОСОБА_2 майна, а саме:

-квартири, загальною площею 53,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ;

-квартири, загальною площею 92.2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 ;

-гаража літ. Б-1, загальною площею 18,00 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 ;

-квартири, загальною площею 106,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 ;

-грошових коштів в розмірі 6028,81 доларів США, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_2 у АТ КБ «Приватбанк».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в рівних частинах судовий збір в сумі 8029 грн. 78 коп., тобто по 2676 грн. 59 коп. із кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Голосіївський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повні ім`я сторін:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;

відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Головуючий Н.П. Чередніченко