КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 753/23886/19

провадження № 22-ц/824/10603/2020

01 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та збільшення розміру аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року в складі судді Колесника О. М. ,

встановив:

13.12. 2019 ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 20 березня 2014 року Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено рішення у справі №753/2832/14-ц, яким розірвано шлюб між нею та ОСОБА_2 , а також стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по 1/4 частині всіх доходів щомісячно, але не менше 30% встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини.

На виконання вказаного рішення відповідач сплачує 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що становило від 350 грн на місяць у 2014 році до 1 000 грн на момент подання позовної заяви.

З часу ухвалення рішення про стягнення аліментів розмір витрат на утримання дитини зріс, остання в силу свого віку потребує більших витрат на матеріальне забезпечення, розвиток, освіту тощо. Кожного місяця вона витрачає на утримання доньки 8 000 грн, що не включає оплату вартості щорічного відпочинку на морі.

Відповідач є фізично здоровим, працездатним чоловіком, інших аліментних зобов`язань немає.

Вважала, що покладення на відповідача пропорційного обов`язку по сплаті коштів на утримання дитини в сумі 4 000 грн буде відповідати інтересам дитини, виходячи з принципу рівної участі батьків в утриманні дітей.

З урахуванням викладеного, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , 2011 року народження, у твердій сумі в розмірі 4 000 грн щомісячно, починаючи з 13 грудня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року позов задоволено.

Змінено спосіб стягнення аліментів, призначений за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2014 року, з 1/4 частини від всіх доходів щомісяця на 4 000 грн щомісяця, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання їх малолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 13.12.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції неналежним чином інформував його про судове засідання 16.01.2020 року, виніс заочне рішення з грубим порушенням вимог ЦПК України, викривив дані щодо причин не проведення відеоконференції, безпідставно відмовив у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, що свідчить про упередження ставлення судді до вказаної справи. При вирішенні справи судом першої інстанції не були враховані вимоги ст. 182, 192 СК України.

Зазначив, що з часу винесення рішення про стягнення аліментів він добровільно щомісячно сплачує аліменти до 2017 року - у розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а з 2017 року і по даний час - у розмірі 50% від прожиткового мінімуму. Аліменти він перераховує на банківський рахунок позивача.

Крім цього, на свята він додатково перераховує кошти для вітання доньки, за першої вимоги позивача надавав за власні кошти нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд доньки за кордон для її оздоровлення.

Також зазначив, що працює майстром в ТОВ "Кам`янський машинобудівний завод", у січні 2020 року отримав на руки заробітну плату у розмірі 4 758,63 грн. Він одружений та має малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дружина перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною. У нього є непрацездатна мати, інвалід ІІ групи, яка постійно хворіє та потребує відповідного догляду. У разі стягнення аліментів в розмірі 4 000 грн він не зможе утримувати свою сім`ю. У 2016 році за місцем роботи він отримав позику у розмірі 100 000 грн строком на 6 років на купівлю житла в м. Кам`янка, і щомісяця здійснює відповідні відрахування.

З 2014 року позивач не надає йому можливості бачитись з донькою. Законним шляхом він не визначав час спілкування з донькою з метою запобігання конфліктної ситуації. Позивач намагається будь-яким чином змусити його відмовитись від доньки та надати дозвіл на усиновлення теперішнім її чоловіком, пропонуючи за це кошти.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справиапеляційним судом проведено без виклику учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 2009 року, від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по 1/4 частині всіх видів доходу щомісячно, але не менше 30% встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 лютого 2013 року і до її повноліття.

На обґрунтування підстав позову позивачем надано копії документів, що підтверджують понесених витрат на придбання одягу: копія фіскального чека №9 від 08.11.2019 на загальну суму 497 грн (гольф); копія товарного чека №МТ -225695 від 30.11.2019 - 1 439 грн (пуховик); копія фіскального чека №6 (38) від 12.12.2019 на загальну суму 5 098 грн (кросівки, рюкзак)(а.с. 15).

Крім цього, позивачем надано копії документів, що підтверджують витрати на навчання та оздоровлення дитини (а.с. 16-37).

Ухвалюючи заочне рішення про зміну способу стягнення аліментів та збільшення розміру аліментів з 1/4 частини від усіх доходів відповідача до 4 000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач сплачує аліменти на утримання дитини в розмірі до 1 000 грн щомісяця, а витрати позивача на дитину становлять від 8 000 грн. Прожитковий мінімум з дня винесення судового рішення про стягнення аліментів збільшився до 2 218 грн, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно з положеннями статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно частини другої статті 182 СК України (у редакції, чинній до моменту прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Відповідно до частини першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6 -143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження.

Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

Ураховуючи наведене, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів. При цьому правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Як вбачається з матеріалів справи, останні не містять доказів належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи.

Розглянувши справу без участі відповідача за відсутності належних доказів на підтвердження належного його повідомлення про день, час та місце розгляду справи, не забезпечивши останньому можливість надати відзив на позовну заяву у визначений судом строк, суд першої інстанції порушив право останнього на справедливий розгляд справи.

На підтвердження своїх заперечень щодо вимог позивача, до заяви про перегляд заочного рішення суду відповідачем було надано відповідні докази, яким суд першої інстанції також не надав жодної правової оцінки.

Так, відповідно до свідоцтва про шлюб, ОСОБА_2 з 23 грудня 2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 (а.с. 88), від якого має сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.89).

Відповідно до договору №01-12/66 безвідсоткової тимчасової поворотної фінансової допомоги від 10.03.2016, укладеного між ТОВ "Кам`янський машинобудівний завод" та ОСОБА_2 , позикодавець надає безвідсоткову тимчасову поворотну фінансову допомогу в сумі 100 000 грн терміном на 6 років до 10 березня 2022 року. Повернення зазначеної суми позичальник зобов`язується здійснювати щомісячно в сумі не менше 1 000 грн, починаючи з квітня 2016 року шляхом відрахування із заробітної плати позичальника не пізніше 30 числа кожного місяця; шляхом внесення готівки в касу або на розрахунковий рахунок позикодавця не пізніше 30 числа кожного місяця (а.с.103).

Відповідно до довідки ТОВ "Кам`янський машинобудівний завод" від 06.02.2020, ОСОБА_2 працює в даному товаристві з 15.12.2009 р., займає посаду майстер. Сукупний дохід за січень 2020 року без утримань склав 7 243,56 грн; утримання становлять 2 484,93 грн (а.с.105).

Судом встановлено, що відповідач добровільно сплачує аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зокрема, починаючи з лютого 2019 року аліменти сплачувались в розмірі 1 030 грн, з липня 2019 року - 1 100 грн щомісяця (а.с.95-100).

Відповідно до пенсійного посвідчення, мати відповідача ОСОБА_8 , 1961 року народження, є особою з інвалідністю ІІ групи.

Відповідно до консультаційного висновку спеціаліста Комунального некомерційного підприємства "Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради" від 11.11.2019, ОСОБА_8 встановлено діагноз : Са лівої молочної залози ст.3 кл.гр 3 рТІ N0 М0 стан після комбінованого лікування (а.с. 92).

Суд першої інстанції наведеного не врахував, не перевірив наявність підстав для зміни розміру аліментів, передбачених статтею 192 СК України, зокрема матеріального стану платника аліментів, відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суду не надав належної оцінки його доводам про зміну його сімейного стану (наявність дитини від іншого шлюбу та перебування дружини у декретній відпустці), знаходження на його утриманні непрацездатної матері, яка за станом здоров`я потребує лікування, а також матеріального стану позивача.

За відсутності доказів значного покращення матеріального становища відповідача, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів.

Збільшення витрат на утримання дитини не може слугувати підставою для збільшення розміру аліментів.

При цьому позивач не позбавлена права пред`явити виконавчий лист до виконання для здійснення стягнення аліментів в примусовому порядку у розмірі, визначеному судом.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та збільшення розміру аліментів відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк