КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2020 року м. Київ

Справа №752/24962/17

Апеляційне провадження №22-ц/824/9103/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Колдіної О.О. 30 травня 2019 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И В

В листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики від 23 листопада 2013 року, що становить 16000,00 грн основного боргу, 12004,87 грн інфляційних втрат та 1430,00 грн - 3% річних, а також покласти на відповідачів судові витрати у справі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 листопада 2013 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір позики у вигляді розписки, за яким відповідач отримав 16000,00 грн, які зобов`язався повернути до 01 грудня 2014 року. Жодної оплати позичальник не здійснив.

Крім того, 01 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 поручився перед позивачем за виконання ОСОБА_1 обов`язку за договором позики від 23 листопада 2013 року.

Позивач зазначає, що в зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики у ОСОБА_3 виник солідарний обов`язок щодо сплати заборгованості в розмірі 16000,00 грн.

На підставі ст. 625 ЦК України позивач просив стягнути з відповідачів в судовому порядку не лише суму заборгованості за договором позики, але і 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 16000,00 грн, 3% річних в розмірі 1430,80 грн, інфляційні витрати в розмірі 12004,87 грн, судовий збір в розмірі 640 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що з боку відповідача суду не надано доказів на підтвердження ним виконання зобов`язань щодо повернення суми боргу за договором позики. Розмір позовних вимог є доведеним, розрахунок 3% річних від суми боргу за договорами позики, та інфляційних втрат, проведений позивачем, ґрунтується на нормах чинного законодавства щодо порядку проведення розрахунку, а тому взятий судом до уваги.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів його звернення протягом шести місяців з дня настання строку виконання зобов`язання до поручителя з вимогою про повернення суми боргу, з огляду на що дійшов висновку про припинення поруки ОСОБА_3 за договором поруки від 01 грудня 2013 року.

Не погодився із вищезазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 , ним подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до невірного вирішення справи. Вказує на те, що позовна заява подана до суду 29 листопада 2017 року. В додатках до позовної заяви долучено квитанцію про сплату судового збору від 09 січня 2018 року. Отже датою подання позовної заяви не можна вважати 29 листопада 2017 року, а щонайменше - не раніше 09 січня 2018 року, а тому термін позовної давності закінчився і суд мав відмовити у розгляді даної справи. Також зазначає про те, що він не був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Посилається на те, що судом однобоко застосовано норми законодавства щодо застосування строків стосовно нього та відповідача ОСОБА_3 . Зазначає, що письмовий договір позики укладений між ним та позивачем не передбачав відсотків за користування та інфляційних витрат, а отже 3% річних за користування кредитом та інфляційної неустойки стосуються лише поручителя. Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги копії квитанцій, які були долучені до справи та які свідчать про перерахування коштів на картковий рахунок ОСОБА_2 .. Посилається на положення п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до яких штрафні санкції, пеня а також проценти не нараховуються до закінчення особливого періоду. Також зазначає, що суд першої інстанції, прийнявши рішення у справі, вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач просив стягнути кошти солідарно з двох відповідачів, проте усі позовні вимоги покладені на нього, трактуючи це частковим задоволенням позову.

Враховуючи викладене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

У пояснення на апеляційну скаргу від 05 серпня 2020 року позивач ОСОБА_2 заперечує проти доводів апеляційної скарги, вказує що його вимоги підтверджуються розпискою наданою відповідачем, наявність цієї розписки у нього підтверджує і наявність невиконаного зобов`язання. Також позивач зазначає, що грошові кошти, які надійшли на його банківську карту не можуть бути грошовими коштами повернутими за розпискою, оскільки це зовсім інші кошти і їх частково було сплачено не самим ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В порядку ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлені, та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.

Згідно з розпискою від 23 листопада 2013 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в борг позику в сумі 16000,00 грн, які зобов`язався повернути до 01 грудня 2014 року /а.с.107/.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики, 01 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки. За умовами цього договору поручитель зобов`язується в разі невиконання та/або порушення боржником своїх зобов`язань перед кредитором погасити заборгованість за договором позики, а саме суму позики, 3% річних та інфляційні втрати /а.с. 21/.

За даними Міністерства оборони України ОСОБА_1 27 січня 2015 року призваний на військову службу в Збройні Сили України /а.с. 81/.

Згідно довідки про безпосередньо участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 30 травня 2017 року, ОСОБА_1 в період з 25 липня 2015 року по 10 квітня 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичній операції, м. Бахмут, Донецької області /а.с.79/.

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_4 визнав факт отримання у ОСОБА_2 в борг 16000,00 грн з кінцевим строком повернення 01 грудня 2014 року. Проте, заперечував щодо невиконання взятих на себе зобов`язань, стверджуючи що погасив наявну заборгованість здійснивши переказ коштів через банківську установу кількома платежами в 2016 році. В підтвердження вказаних обставин відповідач посилався на квитанції №0503-2943-3146-0329 від 18 травня 2016 року на суму 8000,00 грн, №0545-4022-7735-0797 від 29 червня 2016 року на суму 2000,00 грн та №30597-4318-9748-0588 від 20 серпня 2016 року на суму 1000,00 грн /а.с.73-74/.

Згідно із квитанцією №0503-2943-3146-029 від 18 травня 2016 року платник ОСОБА_1 здійснив на корить одержувача ОСОБА_2 платіж на суму 8000,00 грн, призначення платежу визначено як поповнення карти НОМЕР_1 /а.с.75-77, 143/.

Також за квитанціями №0545-4022-7735-0797 від 29 червня 2016 року та №30597-4318-9748-0588 від 20 серпня 2016 року платник ОСОБА_1 здійснив на користь одержувача ОСОБА_2 платіж на суму 2000,00 грн та 1000,00 грн відповідно, призначення платежу визначено як поповнення карти НОМЕР_1 /а.с.144, 145/.

В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_3 подавав до суду заяву про застосування строків позовної давності та строків дії поруки /а.с.48-50, 109-111/.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст.610 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з положеннями ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлений договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно із ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

В порядку ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні діє з 18 березня 2014 року, моменту оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» №303/2014 та закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно з роз`ясненнями Міністерства оборони України, викладеними у листах №322/2/8417 від 01 жовтня 2015 року, № 316/1/906 від 20 жовтня 2016 року «Щодо дії особливого періоду», скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. З огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації, без прийняття рішення щодо проведення демобілізації, не припиняє особливий період.

З наведених обставин справи вбачається, що між позивачем і відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики, що підтверджується розпискою від 23 листопада 2013 року. В ході розгляду справи відповідачем ОСОБА_1 визнані обставини укладення договору та обставини одержання грошових кошів у розмірі 16000 грн на виконання умов цього договору, а отже вказані обставини доказуванню не підлягають.

Разом з тим відповідачем заперечуються обставини наявності невиконаного зобов`язання. В обґрунтування обставин виконання взятих на себе зобов`язань відповідач посилався на здійснені ним перекази на користь позивача через банківську установу.

З наданих відповідачем копій квитанцій вбачається, що ОСОБА_1 перераховано на банківський рахунок ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 11000,00 грн.

Надаючи оцінку цим твердженням відповідача суд першої інстанції вказав на те, що призначення платежу не свідчить про внесення коштів на виконання договору позики від 23 листопада 2013 року, а тому вони не приймаються до уваги суду. Проте, судом не встановлена наявність інших зобов`язань та правовідносин на виконання яких відповідачем на користь позивача був здійснений переказ вказаних коштів. З наданих позивачем пояснень на апеляційну скаргу вбачається, що ним визнаються обставини отримання банківських переказів від відповідача, але вказується, що це «інші кошти» сума яких та правовий характер не конкретизується, але не визнаються обставини виконання відповідачем зобов`язань за договором позики. Враховуючи, що обставини отримання грошових коштів визнаються відповідачем, але їх сума та правовий характер не конкретизуються відповідачем, колегія суддів вважає, що за відсутності доведення наявності інших правовідносин, ці кошти є такими, що сплачені відповідачем на користь позивача на виконання грошового зобов`язання, що виникло з договору позики укладеного між сторонами 23 листопада 2013 року. До того ж сума вказаних коштів не перевищує суму заборгованості за договором.

При цьому слід зазначити, що копії квитанцій №0597-4318-9748-0588 та №0545-4022-7735-0797 були долучені до апеляційної скарги, однак ОСОБА_1 вказував на них у відзиві на позов та враховуючи їх значення для правильного вирішення справи вони не можуть бути залишені поза увагою суду.

Таким чином, твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що надані в позику кошти були повернуті позивачу шляхом перерахування позикодавцю на його картку шляхом поповнення рахунку знайшли своє підтвердження частково, а саме на суму 11000 грн, відповідно, невиконане зобов`язання за договором позики становить суму 5000 грн. За таких обставин, висновок суду першої інстанції стосовно наявність заборгованості за договором позики від 23 листопада 2013 року в розмірі 16000,00 грн не відповідає обставинам справи та є помилковим.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 порушив грошове зобов'язання з виплати заборгованості за договором позики у визначений сторонами строк до 01 грудня 2014 року, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Однак, враховуючи часткове погашення суми боргу та обставини участі відповідача в АТО нарахування інфляційних витрат та 3 % річних на всю суму заборгованості, як то здійснено судом першої інстанції, не можна визнати обґрунтованим.

Отже за період з 02 грудня 2014 року по 26 січня 2015 року мало місце невиконане грошове зобов`язання відповідача ОСОБА_1 перед позивачем ОСОБА_2 на суму 16000 грн, відповідно сума інфляційних витрат становить 990,88 грн, а 3% річних становлять суму 72,00 грн.

27 січня 2015 року відповідач ОСОБА_1 був призваний на військову службу в Збройні Сили України, а в період з 25 липня 2015 року по 10 квітня 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції, м. Бахмут, Донецької області, на підтвердження яких стороною відповідача надані належні та допустимі докази, проте судом першої інстанції не надано оцінки цим обставинам. Разом з тим, на відповідача розповсюджується дія ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», виходячи з яких штрафні санкції, пеня за невиконання грошових зобов`язань, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Тому судом першої інстанції невірно розраховано 3% річних від суми боргу за договором позики та інфляційних втрат за час прострочення.

Таким чином стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає сума невиконаного боргового зобов`язання у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень, сума 3% річних та інфляційних витрат за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 1062,88 грн. (990,88+72,00=1062,88), що становить загальну суму 6062 (шість тисяч шістдесят дві) гривні 88 копійок.

Твердження ОСОБА_1 про те, що письмовий договір позики укладений між ним та позивачем не передбачав відсотків за користування та інфляційних витрат, а тому вказане не підлягає до застосування у спірних правовідносинах відхиляються апеляційним судом, так як положеннями ст. 625 ЦК України встановлено спеціальну відповідальність за порушення грошового зобов`язання, якщо інше не передбачено договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява подана з пропуском позовної давності не можуть бути прийняті до уваги суду, так як по-перше, така заява не була заявлена відповідачем ОСОБА_1 на стадії розгляду справу судом першої інстанції, а по-друге позов вважається поданим 29 листопада 2017 року, що підтверджується штампом Голосіївського районного суду м. Києва, тобто в межах строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про порушення його процесуальних прав не повідомленням про судовий розгляд справи не знайшли свого підтвердження. ОСОБА_1 повідомлявся про всі судові засідання належним чином, подавав відзив та заяву про розгляд справи без його участі до суду першої інстанції /а.с.73, 83, 86, 102/. Вказане свідчить про обізнаність даного відповідача про дату та час розгляд справи та наявність можливості скористатись своїми процесуальними правами.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, прийнявши рішення у справі, вийшов за межі позовних вимог. Стверджуючи про таке порушення суду першої інстанції відповідач посилається на те, що позивач просив стягнути кошти солідарно з двох відповідачів, проте усі позовні вимоги судом покладені на нього.

Виходячи з норм ЦК України солідарна відповідальність це відповідальність кількох боржників перед кредитором, коли кредитор управі вимагати як від усіх боржників разом, так і від кожного з них окремо повного або часткового виконання зобов`язання. А тому задовольняючи позовні вимоги лише щодо одного з відповідачів, суд діяв у межах вимог чинного законодавства.

Також не беруться до уваги посилання на те, що судом однобоко застосовано норми законодавства щодо застосування строків стосовно нього та відповідача ОСОБА_3 .. Так судом встановлено, що за умовами договору позики сторонами визначений строк виконання зобов`язання до 01 грудня 2014 року. У договорі поруки строк дії поруки не визначений, а отже застосуванню підлягають положення ч. 4 ст. 559 ЦК України. Відповідно, порука припинились через шість місяців від дати виконання основного зобов`язання, тобто 01 червня 2015 року. При цьому, припинення поруки не впливає на порядок і строки виконання основного зобов`язання. Строк дії поруки і строк позовної давності, про який зазначає відповідач ОСОБА_1 , є різними правовими інститутами, і мають різні підстави застосування, а отже судом першої інстанції не порушено принцип рівності учасників процесу. Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог пред`явлених до відповідача ОСОБА_3 відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог пред`явлених до відповідача ОСОБА_1 ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив, і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а тому в цій частині рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення. В іншій частині, а саме в частині вирішення позовних вимог пред`явлених до відповідача ОСОБА_3 рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

В порядку ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Беручи до уваги часткове задоволення, як позовних вимог та і вимог апеляційної скарги, компенсації з позивача на користь відповідача підлягають судові витрати в розмірі 768, 00 грн, а з відповідача на користь позивача 128, 00 грн, що є пропорційним до задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики - скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 23 листопада 2013 року в розмірі 6062,88 грн.

В задоволенні інших позовних вимог пред`явлених до ОСОБА_1 - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 128, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 768, 00 грн.

Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук