Справа № 481/1795/19
Провадж.№ 2/481/75/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

10 лютого 2020 року Новобузький районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого судді Ціпивко І.І.,

за участю секретаря судового засідання Асмолової Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Новий Буг Миколаївської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просить визнати ОСОБА_2 такими, що втратив право на користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач покликалися на те, що йому на підставі свідоцтва про право власності від 17 липня 1992 року належить житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 , в якому постійно проживає ОСОБА_1 .. У вказаному житловому приміщенні зареєстрований також відповідач, однак не проживає за адресою реєстрації понад 6 років, у будинку відсутні його особисті речі. Реєстрація відповідача у вказаному житловому будинку перешкоджає вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, зокрема, позивач ОСОБА_1 несе додаткові витрати з оплати комунальних послуг та не може оформити житлової субсидії. Оскільки відповідач без поважних причин понад рік не проживає у вказаному житловому будинку, де не залишилося його особистих речей, а тому його слід визнати такими, що втратив право на користування жилим приміщенням, у зв`язку з чим вони змушені звернутися з даним позовом до суду.

Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 27 грудня 2019 року (головуюча суддя Ціпивко І.І) позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 10 січня 2020 року. Проте, з незалежних від суду причин (відсутність відомостей про належним чином, повідомлення відповідача про дату, час і місце судового розгляду) судове засідання відкладалося та було проведено 29 січня 2020 року.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 29 січня 2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 10 лютого 2020 року.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просить позов задовольнити, покликаючись на викладені в ньому мотиви. Не заперечив проти проведення судом заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно, належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України та шляхом розміщення оголошення на інтернет-порталі «Судова влада». Заяви про розгляд справи без його участі на адресу суду не подавав.

При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши на підставі вимог ст.281 ЦПК України заочний розгляд справи.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст. 280 ЦПК України.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, розглянувши матеріали справи, дав оцінку зібраним доказам, вважає, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення, з наступних підстав.

За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 319, ч. 1 ст. 321, ч. 1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 17 липня 1992 року.

Факт реєстрації відповідача у згаданому вище житловому будинку за вказаною адресою підтверджується відповіддю на запит суду в порядку ст.187 ЦПК України з виконавчого комітету Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області №948.02-12 від 24.12.2019 року та іншими матеріалами справи, які містять відомості.

Разом з тим, згідно акту обстеження фактичного не проживання у будинку АДРЕСА_1 , від 11 грудня 2019 року, який складено комісією Новобузької міської ради Миколаївської області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у будинку АДРЕСА_1 , зареєстрований, але фактично не проживає з 2013 року.

Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , не проживає у будинку АДРЕСА_1 понад рік без поважних причин, що перевищує річний строк, який визначений у ч. 2 ст. 405 ЦК України, оплату за його майна, жодних особистих речей, чого він сам не заперечив, подавши письмові заяви про визнання ним позову.

Будь-яких даних про те, що відповідач не проживає у житловому будинку по АДРЕСА_1 з поважних причин судом не встановлено.

На підставі вищенаведеного, врахувавши відсутність домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої його відсутності, підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім відповідачем судом не встановлено, а тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 , втратив право на житло в будинку по АДРЕСА_1 , який на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок від 17 липня 1992 року належить ОСОБА_1 , а тому позов підлягає до задоволення.

Вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи, останній не заявляв, тому суд відносить ці витрати на його рахунок.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265,280-283 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_1 задовольнити повністю. Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, при поданні відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а в разі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт серія НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Судове рішення складено і підписано 10 лютого 2020 року.

Суддя І.І. Ціпивко