Номер провадження 22-ц/804/523/20
Номер провадження 22-ц/804/523/20 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів Будулуци М.С., Мірути О.А.,

за участю секретаря судового засідання Цимбала Д.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Бахмут Донецької області цивільну справу № 234/11507/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Прокуратури Донецької області про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 листопада 2019 року у складі судді Сухоручко Ю.О., -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, прокуратури Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду у розмірі 1 500 000 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 03 травня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено свідчення про нібито виявлення незаконного діючого пункту прийому металобрухту за адресою: АДРЕСА_1 та 1а, під реєстраційним номером №00001244, правова кваліфікація ч.1 ст.213 КК України, орган досудового розслідування Центрально-Міський РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області. Підставою для внесення свідчень до ЄРДР послугували матеріали, відповідно до яких за адресою: АДРЕСА_1 та 1а, де вона зареєстрована, було незаконно вилучено: 11621 кілограм міді; 442,26 кілограм алюмінію; 2180 кілограм лому чорного металу.

15 квітня 2014 року вироком Гірницького районного суду м.Макіївки Донецької області її визнано винною у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.213 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 700 неоподаткованих мінімумом доходів громадян (11900 грн.)

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 серпня 2014 року вирок Гірницького районного суду міста Макіївки від 15 квітня 2015 року відносно ОСОБА_2 та неї ( ОСОБА_1 ), скасовано, апеляційне провадження закрито.

Не погодившись з цим рішенням, прокуратура тричі направляла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційні скарги. Двічі суд відмовляв у відкритті касаційного провадження. І лише тоді, коли касаційну скаргу підписав заступник Генерального прокурора України, 25 січня 2016 року касаційне провадження було відкрито. 31 травня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 19 серпня 2014 року скасовано через те, що воно постановлена без участі прокурора, а справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду Донецької області.

19 жовтня 2017 року сторона обвинувачення надала суду постанову про відмову від звинувачення. 20 жовтня 2017 року ухвалою Краматорського міського суду кримінальне провадження № 00001244 від 03 травня 2013 року за обвинуваченням ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.213 КК України закрито на підставі п.2 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку з відмовою прокурора від підтримки державного обвинувачення. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області 21 грудня 2017 ухвалу Краматорського міського суду від 20 жовтня 2017 року залишено без змін.

22 листопада 2018 року ухвалою Верховного Суду України відмовлено у відкриті касаційного провадження. Таким чином, їй незаконно було повідомлено про підозру, її незаконно було засуджено. Вважає, що незаконними діями правоохоронних органів та суду їй було завдана моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, які вона зазнала під час усього часу розслідування кримінального провадження, та слухання справи у суді протягом 4-х років; у душевних стражданнях, які вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Просила стягнути з Державного казначейства України на її користь 1 500 000 гривень на відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку вказаної суми на її особистий рахунок.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 15 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, прокуратури Донецької області про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 215 784 ( двісті п`ятнадцять тисяч сімсот вісімдесят чотири) гривні 48 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про зміну рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 листопада 2019 року в частині визначення розміру моральної шкоди та ухвалення нового рішення, яким визначити розмір моральної шкоди у сумі 1 500 000 гривень, які стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 ..

Мотивуючи апеляційну скаргу послалась на обставини, викладені в позовній заяві та зазначила, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. На її думку, суд порушив вимоги ст.229, 265 ЦПК України, результатом чого стало неповне дослідження матеріалів справи, не дослідження матеріалів кримінального провадження, де знаходяться усі рішення судів, які давали можливість звертатися до суду і які підтверджують обставини, які вона виклала в позовній заяві.

На її думку, суд частково прийшов до неправильних висновків, так як не в повному обсязі дослідив та оцінив докази по справі. Позовна заява не була повністю оголошена судом, а доводи щодо суми моральної шкоди не були відображені у рішенні. Матеріали кримінального провадження № 0001244 за ч.1 ст.213 КК України стосовно неї - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , де знаходяться усі судові рішення також повною мірою не досліджувались.

Вважає, що суд у рішенні від 15 листопада 2019 року помилково вказав: 29 серпня 2013 року у вказаному провадженні позивачці повідомлено про підозру (сторінка 7 абзац 4). На аркуші 10 не може бути ніякого повідомлення про підозру, так як їй не було взагалі повідомлено про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.213 КК України, починаючи з дати реєстрації правопорушення і до теперішнього дня. Це підтверджується ухвалою Краматорського міського суду від 20 жовтня 2017 року про закриття провадження де вказано, що 1 лютого 2016 року ухвалою Краматорського міського суду відновлені матеріали кримінального провадження за № 0001244 від 03.05.2013. Серед процесуальних документів, які відновлені судом за клопотанням прокуратури відсутнє саме повідомлення про підозру їй - ОСОБА_1 у скоєнні будь-якого правопорушення. Протягом року прокурор, якій підтримував звинувачення у суді так і не зміг знайти повідомлення про підозру і надати його суду.

Зазначає, що усі перераховані нею факти в позовній заяві, які визначають розмір моральної шкоди, Краматорський міський суд у рішенні від 15 листопада 2019 року навіть не згадує. Вважає, що моральна шкода, яка була їй заподіяна незаконними діями працівників досудового слідства, прокуратури та суду становить саме 1 500 000 гривень.

Головним управлінням Національної поліції в Донецькій області надано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 листопада 2019 року без змін.

В обґрунтування доводів відзиву відповідач зазначив, що суд першої інстанції правильно врахував всі обставини справи, оцінив належні докази та виніс законне та обґрунтоване рішення.

Зазначив також, що з матеріалів справи вбачається, що прокурор як підставу відмови від державного обвинувачення, зазначає, що під час судового слідства, за результатами дослідження всіх обставин кримінального провадження, оцінки досліджених в даному засіданні доказів, не встановлені достатні докази для доведення в суді винуватості ОСОБА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.213 КК України. Тобто, прокурор відмовився від державного обвинувачення саме з підстави не встановлення достатніх доказів для доведення в суді винуватості позивача. Однак, така підстава є реабілітуючою по своїй суті та передбачена п.2 ч.1 ст.2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» як підстава для відшкодування шкоди. Аналогічна правова позиція викладено в Постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 613/158/17.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та обсяг душевних страждань позивача за час перебування під слідством, приниженням честі та гідності у зв`язку із звинуваченням у вчиненні злочину, вимушеним перебуванням у м. Макіївка в період проведення АТО, однак, заявлений апелянтом розмір відшкодування в сумі 1 500 000 грн. є занадто великим. Посилання позивача, як на обґрунтування моральної шкоди, на завдання йому фізичного болю та страждань, а також на приниження ділової репутації не підтверджене жодними доказами. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Апелянт помилково зазначає, що її майно обуло вкрадене. Звертає увагу суду, що жодним процесуальним документом її майно, заарештоване в ході процесуальних слідчих дій, знаходиться у тому місці, яке зазначено у процесуальних документах суду, який виносив обвинувальний вирок у 2013 році. Крім того, викрадення майна може бути лише фізичною особою відповідно до ст.185 Кримінального кодексу України, а не державними органами. Стосовно виживання на окупованій території зазначає, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, яка стоїть на обліку в органах соціального захисту. Крім того, позивач має конституційне право на роботу та стати на облік до центрів зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю та їй може бути запропоновано роботу відповідно до її освіти та кваліфікації. Законодавством заборонена відмова у прийнятті на роботу за віком. У разі набуття ОСОБА_1 права на пенсію, вона може її отримувати в органах Пенсійного фонду України. Зазначають, що до окупації м.Макіївки Донецької області незаконними збройними формуваннями вона займалась підприємницькою діяльністю, тобто їй може бути надано правову допомогу у центрах зайнятості при бажанні зайнятись підприємницькою діяльністю на контрольованій території України.

Прокуратурою Донецької області надано відзив на апеляційну скаргу позивача в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 листопада 2019 року без змін.

Зазначає, що в судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відносно ОСОБА_1 проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001244 за ч.1 ст. 213 КК України. У вказаному провадженні 29.08.2013 позивачці повідомлено про підозру у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 213 КК України (ар. 10), а ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 21.12.2017 це кримінальне провадження закрито, у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Ці фактичні обставини учасниками справи не оспорювались та стали підставами для застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і часткового задоволення позову ОСОБА_1 .

Щодо процесуальних порушень, допущених на думку ОСОБА_1 , під час проведення досудового слідства, то в силу ст.1 ЦПК України, це питання не може бути предметом розгляду в цивільному процесі. Оскарження дій (бездіяльності) слідчого, прокурора, а також судових рішень, постановлених під час кримінального провадження має відбуватись за нормами Кримінального процесуального Кодексу України, і не можуть бути розглянути судом в межах цього позову.

Щодо розміру заявленого на відшкодування шкоди, зазначають, що при вирішенні питання щодо розрахунку суми моральної шкоди суд виходив з мінімального розміру заробітної плати, у розмірі, на час розгляду справи в суді та строків знаходження ОСОБА_1 під слідством та судом, що відповідає вимогам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», постанови Пленуму Верховного Суду У країни № 4 від 31.03.1995 та практики Верховного Суду. Також, вбачається, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд врахував характер та обсяг душевних страждань позивачки за час перебування під слідством та судом, приниження честі та гідності у зв`язку із звинуваченням у вчинені злочину, вимушеним перебуванням у м.Макіївка в період проведення АТО. Втім, посилання позивачки, як на обґрунтування моральної шкоди, на завдання їй фізичного болю та страждань не підтверджене жодними доказами. Наявність матеріальної шкоди не може впливати на розмір заявленої моральної шкоди, так, як має відшкодовуватися окремо за нормами діючого законодавства. ОСОБА_1 не позбавлена права на відшкодування матеріальної шкоди в судовому порядку. Таким чином, вважають, що судом першої інстанції ухвалено законне рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним дослідженням обставин справи.

Відзив на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України не надала.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Представник ГУНП в Донецькій області в судовому засіданні в режимі відеоконференції з Донецьким апеляційним судом (м. Маріуполь) проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити.

Представник прокуратури Донецької області в судовому засіданні в режимі відеоконференції з Краматорським міським судом Донецької області проти доводів апеляційної скарги також заперечував, просив її відхилити а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого вбачається отримання останнім судової повістки 03 лютого 2020 року (а.с.226).

Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не з`явились, оскільки відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників відповідачів, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду відповідає. Розглянувши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено і не заперечується сторонами, що відносно позивача ОСОБА_1 проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001244 за ч.1 ст.213 КК України.

29 серпня 2013 року у вказаному провадженні позивачці повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.213 КК України.

30 серпня 2013 року зазначене кримінальне провадження спрямовано до Гірницького районного суду м.Макіївки Донецької області з обвинувальним актом.

Вироком Гірницького районного суду м.Макіївки Донецької області від 15 квітня 2014 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину за ч.1 ст.213 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 11 900 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 серпня 2014 року скасовано вирок суду першої інстанції, кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито за п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з невстановленістю достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2016 року ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 жовтня 2016 року вирок Гірницького районного суду м.Макіївки Донецької області від 15 квітня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Краматорського міського суду Донецької області.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції прокурор 19 жовтня 2017 року відмовився від підтримання державного обвинувачення, про що надав відповідну постанову.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито на підставі п.2 ч.2 ст.284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 21 грудня 2017 року ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишено без змін.

Як вбачається з ухвали Краматорського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року, прокурор як підставу відмови від державного обвинувачення, зазначає, що під час судового слідства, за результатами дослідження всіх обставин кримінального провадження, оцінки досліджених в судовому засіданні доказів, не встановлені достатні докази для доведення в суді винуватості ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.213 КК України.

Тобто, прокурор відмовився від державного обвинувачення саме з підстави не встановлення достатніх доказів для доведення в суді винуватості позивачки. Така підстава є реабілітуючою по своїй суті та передбачена п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» як підстава для відшкодування шкоди. Аналогічна правова позиція викладено в Постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року, справа № 613/158/17.

Згідно статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

В частинах 1, 2, 7 ст.1176 ЦК України закріплено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші підстави, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Відповідно до ч.5 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтями 3, 4 Закону визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону, у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

В п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому при вирішенні цього питання необхідно виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 2 Закону, встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів є підставою для виникнення права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом.

За приписами пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.

У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та надані докази і виходив з того, що ОСОБА_1 протягом тривалого періоду, а саме з 29 серпня 2013 року по 21 грудня 2017 року (дата постановлення ухвали Апеляційним судом Донецької області) була вимушена регулярно приймати участь у слідчих діях та судових засіданнях, витрачаючи на це час, що вимагало від неї додаткових зусиль необхідних для організації її життя. Сам факт знаходження під кримінальним переслідуванням мали для неї та її родини стресові наслідки, вона була змушена захищатись від пред`явленого обвинувачення, що призводило до цілком природних хвилювань. Тобто суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_1 має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди.

Проти даного висновку не заперечували відповідачі по справі. Основним доводом апеляційної скарги є розмір компенсації моральних страждань, який стягнуто за рішенням суду першої інстанції і проти якого заперечує позивач, вважаючи його замалим, оскільки їй не було повернуто вилучене на стадії досудового розслідування майно у вигляді металобрухту, що є значним матеріальним збитком для неї.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд виходив з того, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно розраховувати, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, що на час розгляду справи становив 4173 грн. згідно зі ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік». Період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення 29 серпня 2013 року до набрання ухвалою суду законної сили 21 грудня 2017 року (дата постановлення ухвали Апеляційним судом Донецької області), а тому розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 визначено виходячи з мінімальної заробітної плати в розмірі 4173 грн., періоду який тривали моральні страждання, якій становить з 29 серпня 2013 року до набрання ухвалою суду законної сили 21 грудня 2017 року, тобто 51 місяць 22 дні, що загалом становить: 4173,00 грн. * 51 місяць 22 дня = 215784,48 грн.

При цьому суд першої інстанції врахував характер та обсяг душевних страждань позивача за час перебування під слідством протягом 51 місяця 22 днів, приниженням честі та гідності у зв`язку із звинуваченням у вчиненні злочину, вимушеним перебуванням у м.Макіївка в період проведення АТО, однак зазначив, що заявлений позивачем розмір відшкодування в сумі 1 500 000 грн. є занадто великим. Посилання позивача, як на обґрунтування моральної шкоди, на завдання йому фізичного болю та страждань, а також на приниження ділової репутації не підтверджене жодними доказами. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визнав за необхідне стягнути на користь позивача у відшкодування моральної шкоди саме в розмірі не менш ніж передбачений Законом - 215 784,48 грн.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На виконання зазначених норм процесуального права суд першої інстанції дав належну оцінку всім наданим позивачем доказам, повно та правильно встановив фактичні обставини по справі, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції частково прийшов до неправильних висновків, так як не в повному обсязі дослідив та оцінив докази по справі, не відобразив всі доводи щодо розміру моральної шкоди у своєму рішенні, помилково вказав про повідомлення її (позивача) про підозру 29 серпня 2013 року, тоді як їй не було взагалі повідомлено про підозру у скоєнні злочину, а усі перераховані нею факти в позовній заяві, які на її думку визначають розмір моральної шкоди, Краматорський міський суд у оскаржуваному рішенні не згадує, на переконання колегії суддів не впливають на правильність рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині (щодо розміру моральної шкоди) і фактично зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції вірно встановлено факт заподіяння моральних страждань позивачу, пов`язаних з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, та наявності права на отримання матеріальної компенсації таких страждань, розмір яких судом, з урахуванням характеру, розміру та тривалості, а також вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено в розмірі 215 784,48 грн.

Доводи щодо незаконності незадоволення вимог про стягнення матеріальної шкоди в розмірі саме 1 500 000 грн. через наявність матеріальної шкоди у вигляді не повернення позивачу вилученого лому цвітних та чорних металів не впливає на розмір стягнутої за рішенням суду моральної шкоди, оскільки є матеріальною шкодою, яка відшкодовується окремо у встановленого законом порядку. Позивач ОСОБА_1 не позбавлена права на звернення до суду з позовом про відшкодування саме матеріальної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI "Про судовий збір", судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Із системного аналізу цієї норми закону випливає, що позивачі, які звільнені від сплати судового збору при поданні окремих позовів, та певні категорії осіб незалежно від категорії позову звільняються не лише від сплати судового збору за подання позову, а й за подання апеляційних та касаційних скарг. Порушені права позивача з наведених у позові підстав можуть захищатися як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 2 ЦПК України).

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 року у справі № 565/2410/17 та узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-57цс18.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати по сплаті судового збору слід віднести за рахунок держави.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 листопада 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повне судове рішення складено 18 лютого 2020 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв