Єдиний унікальний номер судової справи 490/61/20
Номер провадження 22-ц/812/354/20
Номер провадження 22-ц/812/355/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

17 лютого 2020 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвали щодо передачі заяви про забезпечення позову та справи на розгляд іншого суду, які постановлені Центральним районним судом міста Миколаєва 10 січня 2020 року, під головуванням судді Черенкової Н.П., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович, приватний виконавець виконавчого округу міста Київ Клітченко Оксана Анатоліївна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» (далі ТОВ «ФК «Сіті Фінанс»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович, приватний виконавець виконавчого округу міста Київ Клітченко Оксана Анатоліївна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в грудні 2019 року в фінансовій частині за місцем роботи позивач дізнався, що з його заробітної плати будуть утримані грошові кошти за виконавчим провадженням, яке перебуває на виконанні у приватного виконавцем Клітченко О.А., та отримано постанову приватного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 06 грудня 2019 року.

Підставою стягнення грошових коштів став виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., зареєстрований в реєстрі за №5669, яким звернуто стягнення на користь ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 24 007 грн. 09 коп., винагороди виконавцю 2 400 грн. 71 коп. та витрати на проведення виконавчого провадження у розмірі 400 грн.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що вказаний виконавчий напис вчинений з порушенням чинного законодавства, ОСОБА_1 просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В., зареєстрований в реєстрі за №5669, яким звернуто стягнення на користь ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 24 007 грн. 09 коп., винагороди виконавцю 2 400 грн. 71 коп. та витрати на проведення виконавчого провадження у розмірі 400 грн., та зобов`язати виконавця повернути безпідставно стягнуті з позивача 2 011 грн. 73 коп. за незаконним виконавчим провадженням.

Одночасно із позовною заявою, ОСОБА_1 подав до районного суду заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом зупинення виконавчого провадження, яке знаходиться на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. з примусового виконання виконавчого напису №5669, вчиненого 11 листопада 2019 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., про стягнення з боржника, яким є ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» заборгованість у розмірі 24 007 грн. 09 коп.

Ухвалами судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 січня 2020 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 та заяви про забезпечення позову направлено за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва.

Ухвали мотивовані тим, що виконавчий напис, який є предметом спору, не перебуває на виконанні на території, яка підпадає під юрисдикцію Центрального районного суду міста Миколаєва.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просив ухвали районного суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що позовна заява подана ним з дотриманням правил ч.12 ст.28 ЦПК України та положень ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» за місцем його роботи та проживання. Також зазначено, що у спорах до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, позивач не позбавлений права пред`являти позов за місцем виконання виконавчого напису нотаріуса. Вказує, що суд не звернув увагу на те, що в розумінні ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» місцем виконання виконавчого документу є не місцезнаходження приватного виконавця, а місце проживання (перебування) боржника або місце знаходження його майна чи роботи, а тому справа підлягає розгляду в Центральному районному суді міста Миколаєва.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Разом з тим, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

При цьому підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції.

Положення про підсудність справ врегульовано у главі 2 розділу I ЦПК України.

Згідно з нормами процесуального закону завданням інституту підсудності є розподіл цивільних справ між судами загальної юрисдикції для більш швидкого і правильного розгляду і вирішення справи, найбільш ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів права.

Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, за змістом ч.2 ст.27 ЦПК України, яка носить загальний характер, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Водночас згідно з правилами, які врегульовані ст.28 ЦПК України, позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред`являтися також за місцем його виконання.

Саме позивач має право на вибір між кількома судами, яким підсудна справа.

Таким чином, позови про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, можуть бути пред`явлені як за місцезнаходженням відповідача, так і за місцем виконання виконавчого напису.

Якщо позивач при пред`явленні позову дотримався правил загальної чи альтернативної підсудності, суд не має права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.

Місце виконання рішення визначене ст.24 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ч.ч.1,2 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, м.Києва чи Севастополя. Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Згідно роз`яснень, викладених у п.37 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» №3 від 01 березня 2013 року, право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві.

Із матеріалів справи убачається, що 06 грудня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Київ Клітченко О.А. при примусовому виконанні виконавчого напису №5669, вчиненого 11 листопада 2019 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., про стягнення з боржника, яким є ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» заборгованості у розмірі 24 007 грн. 09 коп., винесено постанову в межах виконавчого провадження №60716185, відповідно до якої звернуто стягнення на доходи боржника, які він отримує за місцем роботи в Управлінні поліції охорони в Миколаївській області, місце реєстрації якої: будинок АДРЕСА_1 (а.с.10).

Тобто у даному випадку місцем виконання виконавчого листа є місце роботи боржника, оскільки стягнення звернуто саме на доходи боржника, які він отримує в Управлінні поліції охорони в Миколаївській області.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки предметом позову є визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, позов був пред`явлений за правилами альтернативної підсудності, тобто за місцем виконання виконавчого напису нотаріуса місцем роботи боржника, а саме місцем реєстрації Управління поліції охорони в Миколаївській області (будинок АДРЕСА_1 ), то районний суд не мав підстав для направлення матеріалів позовної заяви до іншого суду.

Посилання судді районного суду на те, що офіційною адресою офісу приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Клітченко О.А. є адреса: місто Київ, вулиця Раїси Окіпної №4-а, офіс № АДРЕСА_2 , на правильність обрання позивачем підсудності даної справи у альтернативному порядку не впливає, оскільки місцем виконання виконавчого документу є не місцезнаходження приватного виконавця, а місце роботи боржника.

Таким чином, суддею районного суду, у всупереч положенням Закону України «Про виконавче провадження» помилково ототожнені місце розташування (знаходження) приватного виконавця та місце виконання виконавчого напису нотаріуса.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції постановив оскаржувані ухвали про передачу позову та заяви про забезпечення позову на розгляд до Дніпровського районного суду міста Києва, з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставою для їх скасування з поверненням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, тобто вирішення питання про відкриття провадження у справі та вирішення питання про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.367,374,379,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 січня 2020 року щодо передачі заяви про забезпечення позову на розгляд іншого суду та ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 січня 2020 року щодо передачі справи на розгляд іншого суду скасувати, направити справу разом із заявою про забезпечення позову до суду першої інстанції для вирішення питання про забезпечення позову та відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: С.Ю. Колосовський

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 18 лютого 2020 року