КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 355/1882/18

Апеляційне провадження 22-ц/824/9749/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Мазурик О.Ф., Мельник Я.С.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка К.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації, спростування інформації та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

у грудні 2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визнати інформацію, поширену відповідачкою 06.12.2018 на її веб-сторінках у соціальних мережах «Facebook» та «Instagram» про застосування ОСОБА_1 до ОСОБА_2 фізичного насильства недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, паплюжить ділову репутацію громадянина України та зобов`язати спростувати її; стягнути з ОСОБА_2 на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сторінках відповідачки в соціальних мережах «Facebook» та «Instagram» з`явилися публікації про те, що 06.12.2018 він застосував до неї фізичне насильство (тягав за волосся, вдарив головою об стіну, бив ногами). Дані публікації набрали значного резонансу, що вбачається і з численних коментарів цих публікацій іншими особами. Ці публікації є неправдивими та такими, що направлені виключно на приниження його честі, гідності та ділової репутації, а також дискредитації як професіонала в своїй сфері діяльності та як зразкового батька.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 21.10.2019 позов задоволено частково. Визнано інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на її веб-сторінках в соціальних мережах «Facebook» та «Instagram» про застосування ОСОБА_1 до ОСОБА_2 фізичного насильства недостовірною, та такою, що принижує честь і гідність, паплюжить ділову репутацію ОСОБА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 спростувати інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 на її веб-сторінках в соціальних мережах «Facebook» та «Instagram» про застосування ОСОБА_1 фізичного насильства розмістити на її веб-сторінках в соціальних мережах «Facebook» та «Instagram» публікацію в довільній формі. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . 1 000 в рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд першої інстанції зробив висновок про поширення нею інформації відносно позивача на підставі роздруківок невідомого походження (ймовірно скріншотах), які не є допустимими доказами. Матеріали справи не містять доказів про те, що оспорювана інформації була поширена 06.12.2018 саме нею. Судом не враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 06.04.2020 у справі 753/21679/17. Суд не визначив, яка конкретно інформація є недостовірною, та чи є оспорювана інформація оціночними судженнями. Крім того, вважає, що позивач не довів факт вчинення йому моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що зі змісту апеляційної скарги, вбачається, що відповідачем визнається та обставина, що саме вона є користувачем відповідних сторінок у соціальних мережах та є користувачем відповідних акаунтів, оскільки вона й надалі поширює публікації негативного змісту відносно нього. Поширена інформація є обвинувальними твердженнями, а не оціночними судженнями, оскільки в своїх публікаціях відповідач чітко зазначає, що він завдав їй тілесних ушкоджень. На ці ж обставини вона посилається в іншій апеляційній скарзі та у відзиві на позов у іншій цивільній справі, зазначає про вирване волосся, фото-зображення яких опубліковано в оспорюванних публікаціях. З цього приводу вона зверталась із заявами до правоохоронних органів, проте провадження за даними заявами закрито у зв`язку з тим, що викладені у заявах обставини не знайшли свого підтвердження. Ним в свою чергу подано відповідну заяву до Солом`янського УП ГУНП у м. Києві з приводу завідомо неправдивого повідомлення про вчинення злочину, по якій триває досудове розслідування. Відповідачка заперечує факт розміщення нею оспорюваної інформації, проте вона не зверталась до адміністраторів соціальних мереж чи до правоохоронних органів з приводу несанкціонованого втручання в її особисте життя шляхом розміщення від її імені публікації в соціальних мережах.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 17.09.2011 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. На даний час сторони разом не проживають.

06.12.2018 на веб-сторінках ОСОБА_2 в соціальних мережах «Facebook» та «Instagram» з`явилися публікації про те, що 06.12.2018 позивач застосував до неї фізичне насильство (тягав за волосся, вдарив головою об стіну, бив ногами).

Згідно медичного висновку Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф м. Києва, який відповідач також опублікувала в соцмережі, всі фізіологічні показники ОСОБА_2 були в нормі, жодних ознак побоїв зафіксовано не було, а від госпіталізації вона відмовилася.

Задовольняючи позовні суд виходив з того, що відповідач розповсюдила в соціальних мережах неправдиву інформацію про те, що позивач заподіяв її тілесних ушкоджень.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно із ст. 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній стороні.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Соціальна мережа «Facebook» та «Instagram» не є засобом масової інформації, проте вона створена для вільного обміну власними думками різних громадян, а відтак розміщення інформації у цих соціальних мережах є поширенням інформації досить значному колу осіб.

За змістом ст. 277 ЦК України позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У пункті 18 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України також роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Судом встановлено, що сторони по справі є подружжям та між ними виникли конфліктні ситуації щодо розлучення та щодо місця проживання дитини.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказував, що відповідач на своїй персональній сторінці у соціальних мережах «Facebook» та «Instagram» поширила відносно нього недостовірну інформацію про те, що він застосував до неї фізичне насильство.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав роздруківку даних з персональної сторінки відповідачки у соціальних мережах «Facebook» та «Instagram».

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 цього ж Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач отримавши копію позовної заяви разом з додатками, не скористалася своїм правом на надання відзиву чи інших пояснень, не надала будь - яких доказів на спростування обставин, викладених позивачем.

Оскільки позивачем були надані докази поширення інформації на соціальних сторінках, що належать відповідачці, а остання не спростувала ні належність їй сторінок у соціальних мережах «Facebook» та «Instagram», ні достовірності, викладеної інформації, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

У апеляційній скарзі відповідач також не спростовує належність їй сторінок у соціальних мережах «Facebook» та «Instagram», на яких було поширено оспорювану позивачем інформацію.

Відповідач також не посилається на будь - які докази, які б підтверджували ті обставини, що оспорювана інформація викладена не нею, а іншою особою без її відома, чи про те, що оспорювана інформація є дійсною.

Апелянт лише вважає, що роздруківки, надані позивачем, не є належними доказами. Решта доводів апеляційної скарги ґрунтується лише на припущеннях про те, що можливо інформація викладена 06.12.2018 не відповідачкою.

Разом з тим, докази, надані позивачем є належними та допустимими у розумінні ст. 76 - 80 ЦПК України та не спростовані відповідачкою.

Відповідач не надала доказів звернення до правоохоронних органів чи до адміністраторів соціальних мереж «Facebook» та «Instagram» з приводу несанкціонованого втручання у її сторінки у цих соціальних мережах.

У інформації, про спростування якої заявлено позов, зазначено про те, що позивач допустив відносно відповідачки фізичне насильство 06.12.2018, а саме бив неї ногами, тягав за волосся. У даній інформації також зазначено, що відповідачка викликала швидку допомогу та працівників поліції.

Позивачем надано довідки, видані Центром екстреної медичної допомоги та медицини катастроф м. Києва від 06.12.2018, з яких вбачається, що ОСОБА_2 зверталася за медичною допомогою 06.12.2018 та о 14 год 15 хв було проведено її медичний огляд, проте від госпіталізації відповідачка відмовилася. У даній довідці не зазначено про наявність слідів побиття чи іншого фізичного насильства.

Оцінюючи надані докази в їх сукупності та враховуючи те, що відповідачкою не надано жодного доказу на спростування обставин, викладених позивачем, суд дійшов правильних висновків про те, що інформація, викладена відповідачкою 06.12.2018 насторінках у соціальних мережах «Facebook» та «Instagram» про вчинення позивачем відносно відповідачки фізичного насильства є недостовірною та підлягає спростуванню.

Позивач із всієї інформації просив визнати недостовірною лише інформацію про застосування ним фізичного насильства відносно відповідачки.

Право обрання способу захисту порушеного права належить позивачу. Відтак доводи апеляційної скарги про те, що суд розглянув справу в «не окреслених» межах досліджуваної інформації колегія суддів не може визнати обґрунтованими.

Такі вислови як «бив ногами», «тягав за волосся» «бив куди лише бачив», «кинув на підлогу» свідчать про те, що автор стверджує про факти, які відбулися, а тому така інформація не є оціночними судженнями. Вказані вислови також можна об`єднати одним виразом: «нанесення тілесних ушкоджень» або «вчинення фізичного насильства».

А тому задоволення позову у спосіб, обраний позивачем, є належним захистом прав та інтересів останнього.

Поширення відповідачкою недостовірної інформації відносно позивача призвело до суттєвих змін у його життєвих стосунках, засудження його поведінки друзями та знайомими, що спричинило моральні страждання.

Визначаючи розмір моральної шкоди у 1 000 грн суд виходив з тяжкості та тривалості моральних страждань.

Доводи апеляційної скарги щодо задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди зводяться до недоведеності вимог про поширення нею оспорюваної інформації. Інших обґрунтувань щодо неправильності визначення розміру моральної шкоди апеляційна скарга не містить.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

При цьому суд відхиляє клопотання позивача про долучення доказів, які не були надані до суду першої інстанції, оскільки виняткових випадків, передбачених ч. 3 ст. 367 ЦПК України, для прийняття доказів, які не були предметом дослідження у суді першої інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, викладених у ст. 369 ЦПК України.

Постанову складено 02.09.2020.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. Ф. Мазурик

Я. С. Мельник