Провадження № 2/761/1505/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

при секретарі - Мехеді А.В.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач), в якому просила суд: стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість по сплаті аліментів з урахуванням індексації аліментів в розмірі 13 961,03 грн.; стягнути з відповідача на користь позивачки неустойку (пеню) в розмірі 115 033,83 грн.; позбавити батьківськх прав відповідача щодо доньки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 вересня 2011 року між сторонами було укладено шлюб, та в подальшому від спільного шлюбу у сторін народилась дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу у сторін почали виникати конфлікти у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 почав брати спільні кошти з сімейного бюджету, однак так їх і не повертав, пояснюючи це тим, що у останнього були борги до реєстрації шлюбу. З лютого 2013 року відповідач залишив позивачку з донькою й почав жити окремо. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. З лютого 2013 року відповідач перестав піклуватись про доньку і коштів на її утримання практично не надає, а тому вона перебуває на повному утриманні позивачки. Відтак, батько самоусунувся від виховання та забезпечення дитини, а тому має бути позбавлений батьківських прав щодо доньки. Також, відповідач є платником аліментів у відповідності до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2017 року у твердій сумі - 3000 грн., але вказаних коштів не вистачає і вони не забезпечують нормальний розвиток дитини, оскільки доходи позивача і вказана сума є занадто малою для цього. Позивач понесла витрати на утримання дитини, пов`язані із коштами на навчання, а також витрати на профілактичні медичні послуги, оскільки відповідно до довідки КНП «ЦПМСД №3» Шевченківського району м. Києва донька часто хворіла і за станом здоров`я потребувала домашнього догляду. Також позивачка у своєму позові зазначає, що відповідач неодноразово мав заборгованість по сплаті аліментам, однак всупереч цьому виїжджав за кордон на відпочинок. На підставі вищезазначеного позивачка звернулася з позовом до суду.

16 серпня 2019 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі. Справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Третя особа 18 грудня 2019 року подала до суду висновок Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 11.12.2019 року про недоцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 18 грудня 2019 року було задоволено клопотання позивачки про закриття провадження в частині позовних вимог у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві адміністрації про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав, а саме було закрито провадження в частині вимог щодо стягнення аліментів та пені на аліменти.

Ухвалою суду від 18 грудня 2019 року було закрито підготовче провадження у справі та у цей же день розглянуто її по суті за присутності усіх учасників та їх представників.

Протокольною ухвалою 06 лютого 2020 року було залучено заперечення по справі від відповідача, але не прийнято його до уваги у зв`язку з пропущенням строків на його подання до суду.

Позивачка та її представник в призначене судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник в призначене судове засідання з`явилися, заперечували проти задоволення позовних вимог, просили суд відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, однак причини неявки суду не повідомив.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши документи, надані третьою особою, заслухавши покази свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено та це не оспорювалось сторонами, що 09 вересня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . На підставі зазначеного після шлюбу прізвище позивачки було змінено на - ОСОБА_1 (а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданого 14 лютого 2012 року (а.с.11).

14 лютого 2014 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с.12).

02 березня 2017 за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва з відповідача на користь позивачки на утримання їх малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було стягнуто кошти у твердій сумі - 3000 грн. щомісячно, починаючи з 02 листопада 2016 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.13).

У відкритому виконавчому провадженні АСВП №53998634 про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини зазначено про наявність заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини станом на 01 вересня 2018 року у загальній сумі - 2723,61 грн. (а.с.14), але у відповідності до копії листа начальника Ніжинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) від 23.06.2020 року за №36184 зазначено, що станом на 23.06.2020 року від боржника ОСОБА_3 на депозитний рахунок ДВС надійшли грошові кошти у сумі 12 000 грн у рахунок погашення заборгованості по аліментах станом на червень 2020 включно, тобто суд приходить до висновку, що заборгованість по сплаті аліментів відсутня (а.с.186).

Отже між відповідачем та позивачкою склалися відносини щодо реалізації ними своїх прав та виконання обов`язків батьків відносно їх малолітньої доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні 18 грудня 2019 року зазначив, що після одруження у сторін все було добре, але через рік стосунки погіршилися, що в подальшому призвело до розлучення. Відразу після розлучення з боку відповідача були спроби налагодження спілкування з дитиною, та ще одна спроба була, коли дитині було 2-3 роки, але в результаті на момент розгляду справи у суді спілкування між батьком та донькою відсутнє. Зазначив, що ОСОБА_5 дійсно часто хворіла, а тому потребувала допомоги батька, як матеріальної, так і моральної, але, нажаль, відповідач не цікавився становищем своєї доньки. Виховання дитини відповідачем не здійснюється взагалі.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні 03 березня 2020 року пояснив, що відповідач допомагав у вихованні дитини до досягнення останньою одного року, але в подальшому зник з сім`ї. Свідкові стало відомо, що відповідач як батько жодним чином не приймав участь у виховання дитини. За останні роки відповідач часто затримував виплату аліментів, що в свою чергу, призводило до фінансових труднощів у позивачки. Вважає, що дитина настроєна проти батька. Зі святами відповідач дитину не вітав.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні 03 березня 2020 року пояснила суду наступне, що знайома з позивачкою з 2007 року, ще до весілля сторін. Часто спілкується з позивачкою та дівчинкою ( ОСОБА_5 ), але в своїх розмовах дівчинка зовсім не згадує про батька. Свідкові стало відомо, що є постійні затримки по виплаті аліментів, а також про те, що позивачка не забороняє відповідачу бачитися з донькою, але зі сторони відповідача немає намагань щодо відновлення спілкування.

Враховуючи вищевказане, суд прийшов до висновку, що підтверджується поясненнями позивачки та її представника, відповідача, представника відповідача, а також належними та допустимими доказами - показами свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що між позивачкою та відповідачем погіршилися відносини, що зумовило неможливість відповідача утримувати родину в необхідному обсязі. Вказані обставини зумовили подальше розлучення та окреме проживання відповідача від позивачки та їх спільної доньки. Водночас, таке окреме проживання відповідача об`єктивно ускладнює спілкування відповідача з донькою, в порівнянні з тим, коли позивачка та відповідач проживали разом з їх донькою однією сім`єю.

У висновку Шевченківської районної в місці Києві державної адміністрації від 11.12.2019 року номер 109/04/40-11237 зазначено, що з 2013 року батько бачився з донькою пару разів, останній 2015 році. Громадянин ОСОБА_3 з донькою не спілкується, не приймає участі у її вихованні, навчанні, розвитку та утриманні, не цікавиться успіхами та здоров`ям, не турбується про фізичний і духовний розвиток дитини, про її харчування, лікування та освіту, не вітає з днем народження та іншими святами.

Відповідно до акту обстеження умов проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1 , дитині створено належні умови для проживання, повноцінного та всебічного розвитку.

З характеристики спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №24 ім. О. Білаша з поглибленим вивченням іноземних мов Шевченківського району м. Києва від 05.06.2019 року відомо, що вихованням дитини займається мати ОСОБА_1 , батько ОСОБА_3 протягом навчання дівчинки в школі, не цікавився успіхами доньки.

З відповіді на адвокатський запит Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району м. Києва вказано, що вихованням дівчинки займається лише мати. Під час проведення психологічних тестів, при спілкуванні з психологом та вихователями дівчинка ніколи не згадувала батька.

На підставі висновку №216 від 01.11.2019 року щодо проведення психологічного обстеження ОСОБА_5 було з`ясовано, що у дівчинки визначено відсутність емоційної прив`язаності до батька ОСОБА_11 , оскільки він не приймав участі в її виховані та не цікавився нею. У дівчинки визначено надійну форму прив`язаності до матері, яку вони повноцінно підтримують.

На підставі вищезазначеного орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації зазначає про недоцільність позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно його малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судовому засіданні відповідач пояснив суду, що з лютого 2019 року намагається відновити зв`язок зі своєю донькою. А тому відповідач під час розгляду справи у суді звернувся із заявою до служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації з проханням усунути перешкоди щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною та визначити графік побачень з дитиною, а також заяву про встановлення порядку спілкування з донькою, однак суд критично ставиться до цього, оскільки на підтвердженнях цих тверджень відповідачем не було надано до суду належних та допустимих доказів. Але суд звертає увагу на твердження відповідача про те, що останній підтверджує факт того, що ним деякий не приділяв уваги своїй дитині, але на даний час намагається знайти можливість побачитися з дитиною та налагодити стосунки.

Водночас позивачка не змогла в судовому засіданні пояснити, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дитини.

Внаслідок дослідження та оцінки вищевказаних письмових доказів, а також пояснень сторін по справі, судом встановлено, що позивачка піклується дитиною, дитина проживає разом з нею, умови проживання належні, в той час відповідач не піклувався дитиною, але має намір відновити стосунки.

В даній ситуації суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод( далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі "Савіни проти України", пункт 49 рішення у справі "Хант проти України").

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

При цьому, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року N 3477-IVсуди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв`язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин.

Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної "поваги" до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі "Мамчур проти України").

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України").

Застосування вказаних принципів в даній справі: чи здійснювалось втручання "згідно із законом". Досліджуючи питання чи "передбачено втручання у право відповідача "законом" Суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167).

Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої).

Між тим, суд звертає увагу на те, що позивачка в судовому засіданні не змогла обґрунтувати мету, яку вона прагне досягнути позбавленням батьківських прав і яким чином позбавлення батьківських прав відповідача змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дитини, проте виходячи з особливостей даної справи вказані обставини будуть враховані судом при дослідженні питання про пропорційність втручання у право відповідача.

Суд наголошує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що "основні інтереси дитини" є надзвичайно важливими. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі "Мамчур проти України").

Отже, повертаючись до обставин даної справи судом встановлено, що відповідачу, як батьку малолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК), що зазначила і позивачка в позовній заяві.

Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про позбавлення батьківських прав відповідача, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі і чи мали заінтересовані сторони, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (наприклад див. пункт 51 згадуваного раніше рішення Європейського Суду у справі "Савіни проти України").

У Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав" від 30 березня 2007р. зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Основним твердженням позивачки є те, що відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини, не бажає займатись її вихованням, а метою позбавлення батьківських прав відповідача є в подальшу можливість піклування про дитину з боку державі шляхом надання відповідних пільг. При цьому, такі обставини не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи і не підтверджуються допустимими та належними доказами, а їх спростовано копією листа начальника Ніжинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) від 23.06.2020 року за №36184 у якому зазначено, що станом на 23.06.2020 року від боржника ОСОБА_3 на депозитний рахунок ДВС надійшли грошові кошти у сумі 12 000 грн у рахунок погашення заборгованості по аліментах станом на червень 2020 включно.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив про бажання відповідача підтримувати зв`язок з дитиною і вживати заходів по їх виконанню, тому виходячи із особливостей правовідносин, що склалися між сторонами, не регулярне спілкування з дитиною ще не є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав.

Суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, про те, що позбавляти батьківських прав відповідача відносно його доньки є недоцільним.

Далі продовжуючи аналіз необхідності позбавлення відповідача батьківських прав для суду є важливим питання, яким чином така юридична процедура (мається на увазі позбавлення батьківських прав) змінить існуючу ситуація в бік покращення "положення дитини" та сприятиме реалізації її інтересів.

Так, позивачкою не було наведено в судовому засіданні достатніх обставин, які б свідчили про необхідність позбавлення батьківських прав відповідача.

Суд розуміє можливе існування між сторонами неприязних відносин, що навіть вбачається в показах свідків, допитаних в судовому засіданні і в такій ситуації суд допускає, що можуть існувати перешкоди з боку одного з батьків і дані суперечки не повинні йти на шкоду дитині і можуть лише свідчити про взаємну неправильну поведінку сторін по відношенню до дитини і ніяк не свідчать про необхідність позбавлення одного із батьків батьківських прав, наведене вимагає від обох з батьків зміни свого ставлення до спільної їх участі у вихованні дитини.

Важливим для суду є те, що відповідачу ніколи раніше не виносились попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і його поведінка не була предметом розгляду компетентних органів і сам відповідач в судовому засіданні висловив бажання приймати участь у вихованні дитини, що в сукупності з іншими обставинами переконує суд, що відповідача не потрібно позбавляти батьківських прав.

Таким чином, в даній конкретній ситуації, суд співставляючи інтереси окремої особи, в право якої здійснюється втручання, а саме відповідача, враховуючи суспільні інтереси та інтереси дитини, суд знаходить, що не позбавлення батьківських прав відповідача буде кращим заходом для дитини ніж зворотне, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо виховання і розвитку дитини, не створює додаткових умов щодо її безпечного виховання, захисту її здоров`я, не сприяє захисту її прав взагалі, а не вжиття такої процедури створює умови для дитини і батька для належного спілкування і розвитку дитини, особливо в тій ситуації, коли батько виявив таке бажання, це створить умови для додаткових гарантій для дитини, навіть матеріального характеру.

Беручи до уваги всі наведені вище міркування, суд доходить висновку, що, незважаючи на доводи позивача, якими вона обґрунтовує доцільність позбавлення батьківських прав, ці аргументи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя відповідача, у зв`язку із чим в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають грунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини, про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни та при позбавленні батьківських справ.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за вимогами про стягнення коштів за стягнення аліментів, а у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав було відмовлено судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст. ст. 3, 5, 13, 81, 141, 258-259, 268, 272-273, 280, 354-355, 430 ЦПК України, ст. ст. 180-183, 184, СК України, Законом України «Про охорону дитинства», суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_3 ,

ОСОБА_3 , адреса місця проживання - АДРЕСА_3 ,

Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, адреса місцезнаходження - 01030, м. Київ. бул. Шевченка, буд. 26/4.

Повний текст рішення складений 25 серпня 2020 року.

Суддя: