СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
________________________________________________________________________________
№2/760/217/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І . Вступна частина

18 червня 2020 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Семененко А.Д.

представника Позивача - адвоката Кшевецької І.В.

представника Відповідача-1 - адвоката Боровика І.В.

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, та виселення.

ІІ. Описова частина

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та просила:

-визнати ОСОБА_2 та його неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 ;

-виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Свої вимоги Позивачка мотивує тим, що вона є власником 19/50 частин приватного житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу частини будинку №181 від 07.11.2003.

У вказаному будинку вона зареєстрована як за постійним місцем проживання з 12 березня 2005 року.

Позивачка вказує, що в 2007 році вона зареєструвала в будинку ОСОБА_2 , з яким на той час перебувала у дружніх стосунках, проте яких проживав у іншому місці. Проте у 2011 році, як вказує ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з`явився до неї у будинок разом з ОСОБА_3 , з якою 19 серпня 2011 року зареєстрував шлюб. Позивачка стверджує, що вона ніколи не надавала дозволу на вселення Відповідачів у будинок, а на її вимоги звільнити помешкання вони не реагують. У зв`язку з нестерпними умовами проживання Позивачка, як вона стверджує, залишила будинок. Натомість, Відповідач ОСОБА_2 тим часом, без її відома, зареєстрував у будинку також своїх дітей - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.05.2012, як зазначає Позивачка, було ухвалено виселити ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1 , проте під час виконання рішення вона відмовилася виселятися з будинку, мотивуючи це тим, що у будинку проживають її діти.

В 2013 році ОСОБА_2 , як стверджує ОСОБА_1 , звернувся до суду з метою визнання за ним права власності на 19/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , проте рішенням від 05.03.2015 у справі №760/22679/13-ц у задоволенні його вимог було відмовлено.

Позивачка зазначає, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 було встановлено, що між нею та ОСОБА_2 фактично було укладено безстроковий договір житлового найму, оскільки він поселився в будинку з її дозволу та був зареєстрований у ньому.

Посилаючись на ст. 168 ЖК України Позивачка, як вона зазначає, повідомила Відповідача ОСОБА_2 за три місяці про наступне розірвання договору з вимогою про їх виселення з будинку, проте така вимога залишилася без реакції.

Враховуючи, що Відповідачі продовжують безпідставно проживати у будинку вже після розірвання договору житлового найму, Позивачка просить суд їх виселити у примусовому порядку, оскільки має намір сама вселитися в будинок та проживати в ньому.

28 листопада 2919 року до суду надійшов відзив Відповідача ОСОБА_2 на позов, в якому він заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.07.2016 вже вирішено спір між тими ж сторонами з тих же підстав, Позивачці було відмовлено у задоволенні вимог про виселення Відповідачів.

Крім того, як стверджує Відповідач, в справі відсутні доказ направлення та отримання Відповідачем вимоги Позивачки про розірвання договору найму житлового приміщення. Відтак, Відповідачі продовжують користуватися житлом на цілком законних підставах.

У судовому засіданні представник Позивачки позов підтримала, просила його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засідання, діючи також як законник представник неповнолітніх відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві.

ІІІ. Мотивувальна частина

Дослідивши наявні у матеріалах справи документи, суд встановив наступні

Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з Договором купівлі-продажу від 07.11.2003 ОСОБА_1 є власником 19/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

В липні 2007 року за згодою ОСОБА_1 в будинку був зареєстрований та з того часу постійно проживає ОСОБА_2 , з яким позивач перебувала у близьких стосунках.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року у справі між тими ж сторонами було встановлено, що ОСОБА_2 поселився в спірний будинок як член сім`ї власника, і фактично між власником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір найму безстроково, так як ОСОБА_2 був постійно зареєстрований у будинку та поселився в ньому за згодою позивача на невизначений строк.

Як наймач ОСОБА_2 вселив в 19/50 частин будинку АДРЕСА_1 членів своєї сім`ї, а саме неповнолітніх дітей, які були зареєстровані на зазначену житлову площу до свого батька без згоди власника та свою дружину ОСОБА_3 , яка не зареєстрована в будинку , так як згода на її реєстрацію та проживання від власника будинку не надавалася.

Зазначеним рішенням було встановлено, що ОСОБА_3 не набувала права користування зазначеним будинком, у зв`язку з чим рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13.07.2016 про її виселення з будинку залишене в силі.

Натомість, рішення першої інстанції в частині визнання такими, що втратили право користування будинком, та виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скасоване, в цій частині вимог відмовлено з посиланням на недотримання Позвиачкою положень закону щодо розірвання безстрокового договору найму житлового приміщення.

Так, відповідно до ст. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім' ї. У цьому випадку власник будинку повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Відносини договору найму житла також регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 812 Кодексу предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина.

Відповідно до ч.3 ст. 825 Кодексу договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

Встановлено, що 26 червня 2017 року ОСОБА_1 направлено листа ОСОБА_2 про надання йому трьох місяців для виселення зі своєю сім`єю з будинку АДРЕСА_1 .

Зазначений лист був отриманий ОСОБА_2 07 липня 2017 року.

Посилання Відповідача на те, що у вказаному листі не зазначено про розірвання договору найму суд не приймає, оскільки за своєю суттю даний лист є попередженням про наступне розірвання договору, що і є, очевидно, підставою для виселення Відповідачів з будинку.

В частині 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до частини 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Крім цього, відповідно до частини 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В ст. 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно зі ст. 826 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт того, що будинок належить позивачці на праві приватної власності, а договір найму є розірваним з 7 жовтня 2017 року (через три місяці з дня отримання наймачем відповідної вимоги).

Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем надано до суду належні та допустимі докази, які підтверджують доведення її волевиявлення про розірвання договору найму житла до відома Відповідача та необхідність звільнення ними займаного приміщення. Безспірним є також той факт, що Відповідачі ОСОБА_2 та неповнолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , не звільнили житло, яке вони займали згідно з договору, а відповідач ОСОБА_3 - безпідставно.

Таким чином, позов про визнання ОСОБА_2 та неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житлом у зв`язку з розірванням договору найму є обгрунтованим.

Крім того, задоволенню підлягають також вимоги про їх виселення та виселення ОСОБА_3 , яка займала приміщення безпідставно.

З урахуванням задоволення позову, стягненню з повнолітніх Відповідачів підлягають судові витрати в розмірі по 704,80 гривень судового збору з кожного.

IV. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 391, 825 Цивільного кодексу України, ст.ст. 109, 116, 168 Житлового кодексу Української РСР, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд вирішив:

1.Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

2.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,80 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,80 гривень.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач-1: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач-2: ОСОБА_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: відомості відсутні;

Відповідач-3: неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: відомості відсутні;

Відповідач-4: неповнолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: відомості відсутні.

Суддя: