ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 671/468/19
Провадження № 22-ц/4820/405/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

розглянув без повідомлення учасників справи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 07 серпня 2019 року, суддя Бабій О.М., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

В березні 2019 року ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» (далі «Банк») звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору № б/н від 10.05.2011 року відповідач отримав кредит в розмірі 6000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг складає єдиний договір, укладений між Банком та ОСОБА_1 .

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором станом на 31.01.2019 року заборгованість становить 87695 грн. 14 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 4665 грн. 97 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 77077 грн. 02 коп., заборгованості за пенею та комісією 1300 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 4152 грн. 15 коп.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 07.08.2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.05.2011 року в розмірі 83042,99 грн., що складається із 4665,97 грн. заборгованості за кредитом., 77077,02 грн. заборгованості по процентах за користування кредитом, 1300 грн. заборгованості за пенею та комісією. Стягнуто на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з ОСОБА_1 1819,19 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

На обґрунтування скарги зазначив, що рішення суду є незаконним, оскільки ухвалене судом без з`ясування всіх обставин справи. Судом першої інстанції не взято до уваги ту обставину, що Банк не має права нараховувати проценти за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування, тобто після закінчення терміну дії кредитної картки позичальника, який сплив 31.10.2017 року. Також вказав, що матеріали справи не містять доказів укладення ним кредитного договору з позивачем та отримання ним від Банку відповідної платіжної картки.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» зазначило, що ним надано до справи докази на підтвердження факту укладення кредитного договору з ОСОБА_1 та невиконання останнім своїх кредитних зобов`язань. Позичальник, користуючись кредитним лімітом, неодноразово сплачував кредитну заборгованість та значний час не прострочував виконання зобов`язань, що вказує на обізнаність ОСОБА_1 з умовами кредитування. Стосовно спливу позовної давності позивач зауважив, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії платіжної картки виданої ОСОБА_1 , тобто з 01.11.2017 року. Таким чином, враховуючи звернення Банку з даним позовом до суду в березні 2019 року, позовна давність не пропущена.

Розгляд справи проведений в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору в частині платежів та їх розміру, які піддягають до стягнення з позичальника на користь кредитора.

Судом першої інстанції встановлено, що підставою виникнення прав та обов`язків між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 є договір № б/н від 10.05.2011 року, укладений між сторонами, який складається з анкети-заяви відповідача від 10.05.2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Відповідно до укладеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 6000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_1 належним чином взяті на себе зобов`язання з повернення грошових коштів не виконував, внаслідок чого станом на 31.01.2019 року у нього виникла заборгованість за кредитом у сумі 87695,14 грн., з яких: 4665,97 грн. - заборгованість за кредитом. 77077,02 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 1300 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 4152,15 грн. - штраф (процентна складова).

З копії анкети-заяви від 10.05.2011 року вбачається, що відповідач особистим підписом надав згоду на укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна». У відповідній графі заяви присутня відмітка з зазначенням картки, яку бажав отримати ОСОБА_1 , а також проставлена дата та підпис позичальника.

Окрім того, ОСОБА_1 особистим підписом засвідчив, що йому були надані для ознайомлення в письмовому вигляді Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифів банку, з якими він ознайомився і згідний з їх умовами.

Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» містить тарифи обслуговування кредитних карт, умови настання відповідальності у вигляді неустойки за порушення грошового зобов`язання, яка також підписана відповідачем, тому є підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплаті процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляд неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З виписки по картковому рахунку вбачається, що з 10.05.2011 року відповідачу відкрито рахунок, на який встановлено кредитний ліміт, відповідач користувався кредитними коштами, оскільки проводив оплату за придбані товари та надані послуги, здійснював часткове погашення кредиту.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що докази у справі достовірно вказують на те, що АТ КБ «Приватбанк» відкрило на ім`я ОСОБА_1 картковий рахунок, на який Банком були перераховані кредитні кошти та через який сторонами здійснювались фінансові операції. Кредитна установа видала позичальнику кредитну картку, яка використовувалася відповідачем для проведення розрахунків, однак, враховуючи, що відповідач свої зобов`язання відповідно до умов кредитного договору належним чином не виконував, несвоєчасно вносив платежі на погашення кредиту, своєчасно не сплачував нараховані проценти за користування кредитом, у нього перед Банком виникла кредитна заборгованість, яка підлягає стягненню. Відмовляючи відповідачу в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності суд вказав, що Банком не пропущено трирічний строк звернення до суду, оскільки відповідне право на подання позову виникло з кінця строку дії картки виданої ОСОБА_1 , тобто з жовтня 2017 року. Вимога Банку стосовно одночасного стягнення з ОСОБА_1 пені та штрафу не може бути задоволена, оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності.

Висновок суду не в повній мірі є обґрунтованим з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України, в редакції чинній на час укладення договору, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 статті 634 ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 10.05.2011 року укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 6000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 10.05.2011 року ОСОБА_1 надав згоду на те, що вказана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між позивачем та відповідачем договір про надання банківських послуг.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 10.05.2011 року та інші матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач ознайомився та погодився саме з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, витяги з яких надані позивачем на обґрунтування своїх вимог, відтак вказані Умови та Правила не є частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Вказані висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, де зазначено, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Разом з тим, судом першої інстанції враховано надану позивачем копію довідки про умови кредитування від 10.05.2011 року, яка підписана відповідачем, відповідно до якої останній погодився на базову відсоткову ставку за користування кредитом в розмірі 2,5% на місяць та розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, а також погодився на строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості, згідно якого загальна пеня складається із сум двох видів пені, з яких один вид вираховується за формулою базова % ставка за договором поділена на 30 та нараховується за кожен день прострочення кредиту та інша пеня вираховується як 1% від заборгованості, але не менше 10 грн. в місяць та нараховується раз в місяць, за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше (а.с. 8).

Згідно даної довідки сторонами визначено розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 120 днів, а саме 500 грн. + 5% від суми позову та розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, тощо (а.с. 8).

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За розрахунком Банку станом на 31.01.2019 року у ОСОБА_1 перед Банком виникла заборгованість у розмірі 87695,14 грн., з яких: 4665,97 грн. - заборгованість за кредитом, 77077,02 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 1300 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 4152,15 грн. - штраф (процентна складова).

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04.07.2018 року (справа № 14-154цс18).

Відповідно до правової позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 30.05.2018 року в справі № 181/467/17, платіжна картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки,а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14, 23.11.2016 року у справі № 6-2104 цс16.

Як вбачається з довідки Банку від 27.06.2019 року за №30.1.0.0/2-20190302РВ ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 10.05.2011 року отримав платіжні картки за № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , термін дії останньої до 10.2017 року (а.с. 80).

Тобто, фактично ОСОБА_1 міг користуватись кредитними коштами та відповідно здійснювати погашення по кредиту через останню видану йому картку № НОМЕР_3 лише до 31.10.2017 року.

Враховуючи правову природу даного кредитну договору, а саме, що відповідач може періодично брати кредитні кошти та зобов`язаний їх відповідно періодично повертати, а також те, що в позовній заяві сам позивач вказав, що кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки, слід прийти до висновку про те, що строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці (строку кредитування), то момент закінчення строку кредитування збігається зі строком дії картки, тобто в даному випадку 31.10.2017 року.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 06.11.2013 року (справа № 6-116цс13), 19.03.2014 року (справа № 6-14цс14), 17.09.2014 року (справа № 6-95цс14), 19.11.2014 року (справа № 6-160цс14) та підтримав Верховний Суд у своїй постанові від 06.03.2018 року, провадження №61-88св17 (справа №2120/12694/12).

Таким чином, вірно відхиливши необґрунтовані доводи позивача щодо пропуску Банком строку позовної давності в частині вимог про погашення тіла кредиту та заборгованості зі сплати процентів з користування кредитом, суд першої інстанції не врахував вищевказану позицію Великої Палати Верховного Суду та неправомірно стягнув проценти поза межами строку дії виданої відповідачу кредитної картки, тобто після 31.10.2017 року, розмір яких, як вбачається із розрахунку заборгованості наданої Банком, склав в загальному 51094,09 грн. (а.с. 6).

Згідно розрахунку всупереч фактично погодженими між сторонами умовами сплати процентів в розмірі 2,5 % в місяць (30% в рік) на залишок заборгованості, Банком з 01.09.2014 року змінено відсоткову ставку за користування кредитними коштами на 34,80 %, згодом з 01.04.2015 року на 43,20%, що не було погоджено сторонами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що належним розрахунком відсотків, що підлягають сплаті ОСОБА_1 є наступний розрахунок.

У період з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року включно Банком збільшено відсоткову ставку до 34,8% річних, тобто у відношенні до попередньої (30%) на 16% (34,8/30=1,16). Таким чином, за вказаний період загальний розмір нарахованих відсотків (на поточну та прострочену заборгованості) склав 1224,80 грн. (1 212,99 грн. + 11,81 грн.), в той час як правильно мало бути нараховано 1028,83 грн. (1224,80 грн.*84%).

У відповідний період з 01.04.2015 року до закінчення терміну дії картки 31.10.2017 року включно Банком збільшено відсоткову ставку до 43,20% річних, тобто у відношенні до попередньої (30%) на 44% (43,20/30=1,44). Таким чином, за вказаний період загальний розмір нарахованих відсотків (на поточну та прострочену заборгованості) склав 26332,67 грн. (8 608,07 грн.+17 724,60 грн.), в той час як правильною є сума 14746,29 грн. (26 332,67*56%).

Таким чином, підсумовуючи проценти, нараховані станом на 29.08.2014 року, що склали 123,03 грн. (а.с. 5 на звороті), а також проценти, що підлягали нарахуванню Банком у період з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року в розмірі 1028,83 грн. та проценти, що підлягали нарахуванню Банком у період з 01.04.2015 року по 31.10.2017 року включно в розмірі 14746,29 грн., до стягнення з відповідача підлягають проценти у загальній сумі 15898,15? грн. (123,03+1028,83+14 746,29).

Частиною 1 статті 546 цього Кодексу встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 258 ЦПК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Суд першої інстанції, посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові ВСУ №6-2003цс15 від 21.10.2015 року, обґрунтовано виходив з того, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, однак не взяв до уваги, що позовна давність стосовно частини позовних вимог Банку є спеціальною та становить один рік. Відтак, враховуючи, що строк дії кредитної картки сплив 31.10.2017 року, в той час як вимоги Банку щодо стягнення з позичальника пені та штрафу заявлені лише 18.03.2019 року, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності, відповідні вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 неустойки задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню розмір відсотків, ставка яких погоджена сторонами, що в сумі становить 15898,15 грн. та тіло кредиту в розмірі 4665,97 грн.

Доводи відповідача, зокрема, щодо відсутності доказів укладення між сторонами кредитного договору є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, зокрема наданою Банком копією анкети-заяви від 10.05.2011 року та відповідної довідки про умови кредитування, а також випискою по руху грошових коштів (а.с. 75-78).

Питання розподілу судових витрат між сторонами підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України.

З ОСОБА_1 на користь Банку підлягають стягненню судові витрати, понесені в суді першої інстанції пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 450,28грн. (20564,12 грн. х (100% : 87695,14 грн.) = 23,44% х 1921 грн. : 100% = 450,28грн.). При зверненні до апеляційного суду відповідач сплатив 2728,80 грн., в той час як апеляційна скарга задоволена на 80,85 % (62 478,87 грн. х (100 грн. : 83042,99 грн.), тому з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги на користь апелянта з позивача підлягає стягнення 2052,87 грн. судових витрат: (75,23 %х 2728,80 грн.:100%= 2052,87грн.). Застосовуючи взаємозарахування сплачених судових витрат сторонами, до стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає сума у розмірі 1602,59 грн. (2052,87 грн. - 450,28 грн.).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 07 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.05.2011 року, яка виникла станом на 31.01.2019 року, в розмірі 4665 грн.97 коп. за тілом кредиту та 15898 грн. 15 коп.заборгованості за відсотками по кредиту.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1602 грн. 59 коп.судових витрат по сплаті судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова