Постанова

Іменем України

05 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 2-116/11

провадження № 61-1551св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 березня 2017 року у складі судді Городецької Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 29 листопада 2017 року у колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2008 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 17 серпня 2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «ІФ Компанія Лімітед» (далі - ТОВ «ІФ Компанія Лімітед») укладений кредитний договір № 22/06, за умовами якого ТОВ «ІФ Компанія Лімітед» надано у борг 50 000,00 грн зі сплатою 19,00 % річних на строк до 17 серпня 2008 року.

28 грудня 2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «ІФ Компанія Лімітед» укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору № 22/06, якою сторони кредитних зобов`язань погодили, крім іншого, підвищення процентної ставки за користування кредитними коштами до 20 % річних.

Умовами додаткової угоди від 29 грудня 2006 року № 2 до кредитного договору від 17 серпня 2006 року № 22/06 сторони погодили, що банк надає позичальнику транш у розмірі 25 000,00 грн на термін до 17 серпня 2008 року.

Згідно з умовами додаткової угоди від 08 травня 2008 року № 3 до кредитного договору № 22/06, сторони погодили підвищення процентної ставки за користування кредитом до 25 % з 12 травня 2008 року.

З метою забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору 17 серпня 2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «ІФ Компанія Лімітед» укладений договір застави, згідно з яким позичальник передав у заставу належне йому на праві власності майно вартістю 54 791,25 грн.

28 грудня 2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «ІФ Компанія Лімітед» укладений додатковий договір № 1 про внесення змін до договору застави від 17 серпня 2006 року, відповідно до якого в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 17 серпня 2006 року № 22/06 у заставу передано майно ТОВ «ІФ Компанія Лімітед» вартістю 94 558,25 грн.

28 грудня 2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 укладений договір поруки, згідно з яким ОСОБА_1 зобов`язався відповідати за неналежне виконання ТОВ «ІФ Компанія Лімітед» умов кредитного договору, укладеного 17 серпня 2006 року з ПАТ «ВіЕйБі Банк».

У зв`язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, станом на 30 січня 2017 року утворилася кредитна заборгованість у розмірі 380 013,36 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 66 496,68 грн, процентів - 135 557,73, пені - 9 717,06 грн, 3 % річних за несплату процентів - 19 096,93 грн, 3 % річних за несплату кредиту - 5 990,16 грн, інфляційні втрати за несвоєчасне погашення кредиту - 51 268,67 грн, інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів - 81 978,82 грн.

З урахуванням уточнених позовних вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк» просило суд стягнути з поручителя кредитну заборгованість у розмірі 380 013,36 грн.

У жовтні 2012 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ «ВіЕйБі Банк» про визнання недійсними: кредитного договору від 17 серпня 2006 року та додаткових угод до нього; договору застави від 17 серпня 2006 року та додаткової угоди до нього; договору поруки від 28 грудня 2006 року.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що підвищення процентної ставки за користування кредитом без погодження з поручителем тягне за собою припинення поруки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 березня 2017 року у позові ПАТ «ВіЕйБі Банк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано таким, що припинив свою дію, договір поруки від 28 грудня 2008 року, укладений між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 . В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що збільшення відповідальності поручителя без попереднього повідомлення та згоди поручителя відповідно до частини першої статті 559 ЦК України є підставою для припинення поруки. Укладаючи додаткові угоди до кредитного договору, його сторони підвищили розмір процентної ставки за користування кредитом до 25 % річних, тобто умови кредитування були змінені і такі зміни призвели до збільшення відповідальності поручителя. Зважаючи на те, що ПАТ «ВіЕйБі Банк» без згоди поручителя підвищив розмір процентної ставки за користування кредитними коштами з 19 % до 25 % річних, то договір поруки від 28 грудня 2008 року є припиненим відповідно до статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Зустрічні позовні вимоги про визнання кредитного договору з додатковими угодами, договору застави з додатковим договором про внесення змін до нього розірваними, не підлягають задоволенню, оскільки вони можуть бути заявлені лише сторонами оспорюваних правочинів, а саме ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «ІФ Компанія Лімітед». Договір поруки не підлягає розірванню, оскільки він є припинений внаслідок підвищення 08 травня 2008 року процентної ставки за користування кредитом з 19 % до 25 % річних. Крім цього, ОСОБА_1 не довів належними доказами наявність підстав для визнання договору поруки недійсним, а тому суд визнав ці позовні вимоги безпідставними.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» відхилено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції на підставі належним чином досліджених доказів правильно визначив характер спірних правовідносин та встановив обставини справи, у зв`язку із чим ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, яке не підлягає скасуванню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У грудні 2017 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити у повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи рішення, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми цивільного процесуального законодавства та не звернули увагу на те, що поручитель письмово надав згоду солідарно з боржником відповідати за неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, у тому числі і у випадку внесення будь-яких змін до кредитного договору, до яких також входять умови щодо збільшення процентів за користування кредитними коштами. Крім цього, суди не застосували наслідки спливу строку позовної давності.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її з Галицького районного суду м. Львова.

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 серпня 2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «ІФ Компанія Лімітед» укладений кредитний договір № 22/06, за умовами якого ТОВ «ІФ Компанія Лімітед» надано у борг 50 000,00 грн зі сплатою 19,00 % річних на строк до 17 серпня 2008 року.

28 грудня 2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «ІФ Компанія Лімітед» укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору № 22/06, якою сторони кредитного договору погодили, крім іншого, підвищення процентної ставки за користування кредитними коштами до 20 % річних.

Умовами додаткової угоди від 29 грудня 2006 року № 2 до кредитного договору від 17 серпня 2006 року № 22/06 сторони дійшли згоди, що банк надає позичальнику транш у розмірі 25 000,00 грн на термін до 17 серпня 2008 року.

Згідно з умовами додаткової угоди № 3 до кредитного договору № 22/06, укладеної 08 травня 2006 року, сторони погодили підвищення процентної ставки до 25 % з 12 травня 2008 року.

З метою забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору 17 серпня 2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «ІФ Компанія Лімітед» укладено договір застави, за умовами якого товариство передало у заставу належне йому на праві власності майно, балансова вартість якого становить 54 791,25 грн.

28 грудня 2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «ІФ Компанія Лімітед» укладений додатковий договір № 1 про внесення змін до договору застави від 17 серпня 2006 року, відповідно до якого з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 17 серпня 2006 року № 22/06 в заставу передано майно ТОВ «ІФ Компанія Лімітед» вартістю 94 558,25 грн.

28 грудня 2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 укладений договір поруки, згідно з яким ОСОБА_1 зобов`язався відповідати за неналежне виконання ТОВ «ІФ Компанія Лімітед» умов кредитного договору, укладеного 17 серпня 2006 року з ПАТ «ВіЕйБі Банк».

У зв`язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, станом на 30 січня 2017 року утворилася кредитна заборгованість у розмірі 380 013,36 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 66 496,68 грн, процентів - 135 557,73, пені - 9 717,06 грн, 3 % річних за несплату процентів - 19 096,93 грн, 3 % річних за несплату кредиту - 5 990,16 грн, інфляційні втрати за несвоєчасне погашення кредиту - 51 268,67 грн, інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів - 81 978,82 грн.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Суди попередніх інстанцій встановили, що внаслідок укладення 28 грудня 2006 року додаткової угоди № 1 та 08 травня 2008 року - додаткової угоди № 3 до кредитного договору, відбулось підвищення процентної ставки за користування кредитними коштами з 19 % до 25 %, які були надані банком ТОВ «ІФ Компанія Лімітед» відповідно до кредитного договору від 17 серпня 2006 року. Разом із цим зміни до договору поруки, укладеного з ОСОБА_1 , про підвищення відповідальності поручителя не вносились.

За своєю правовою природою згода поручителя на зміну зобов`язання є одностороннім правочином, для вчинення якого не передбачено обов`язкової письмової форми та вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частина друга статті 205 ЦК України).

Судам, при вирішенні аналогічних спорів необхідно надавати належну оцінку діям поручителя, які б свідчили про надання ним згоди на збільшення обсягу своєї відповідальності.

Такий правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 26 березня 2014 року у справі № 6?11цс14.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що поручитель, обіймаючи посаду директора юридичної особи - боржника, та підписуючи додаткові угоди про зміну умов основного зобов`язання, був повідомлений про збільшення процентної ставки, тобто надав свою згоду на таке підвищення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, дійшов передчасного висновку про припинення поруки, у зв`язку із чим відмовив банку у стягненні з поручителя кредитної заборгованості, без перевірки правильності розрахунків банку щодо розміру кредитної заборгованості.

Враховуючи викладене, ухвала суду апеляційної інстанції є незаконною і необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з`ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 29 листопада 2017 року скасувати та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк