Справа № 462/6334/18 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/1822/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Мельничук О.Я., Цяцяка Р.П.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Блонського Михайла Андрійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Блонського Михайла Андрійовича на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 квітня 2019 року, постановлене в складі головуючого - судді Ліуша А.І.,

в с т а н о в и в:

04.10.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів за договором підряду посилаючись на те, що на початку 2015 року між ним та відповідачем укладено договір підряду, предметом якого було виконання робіт з будівництва будинку на АДРЕСА_1 . На підтвердження домовленості між ними укладено кошторис. Для виконання будівельних робіт ним було передано відповідачу 23650,00 доларів США, а також передано ОСОБА_3 21000,00 доларів США, однак відповідач не виконав роботи у повному обсязі. Позивач зазначав, що в порушення вимог ст. 840 ЦК України йому не надано звіт про використання грошових коштів для закупівлі матеріалів для виконання будівельних робіт. Згідно з висновком № 15-18Д від 27.09.2018 р., складеним за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження, вартість будівельно-монтажних робіт по спорудженню будівлі індивідуального житлового будинку (незавершеного будівництва) станом на дату проведення робіт червень-жовтень 2015 р. за адресою: АДРЕСА_1 становить 578635,00 грн. Таким чином, згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на 04.12.2015 р.- дату направлення заяви про повернення коштів, сума використаних для здійснення будівництва коштів відповідачем становила 25061,28 доларів США. А отже, сума переданих відповідачеві грошових коштів, яка ним не була використана станом на 04.12.2015 р. становила 19588,72 доларів США. Просив стягнути з відповідача 19588,72 доларів США, що еквівалентно 554754,50 грн. коштів, отриманих відповідачем, однак не використаних за даним договором та судові витрати у справі.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів за договором підряду відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 квітня 2019 року оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Блонський М.А. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що грошові кошти, які були отримані відповідачем у вигляді попередньої оплати за виконання будівельних робіт, є майном, набутим без достатньої правової підстави. Оскільки договір, що було укладено між позивачем та відповідачем, вважається розірваним, правова підстава, на якій зазначені кошти були набуті відпала, відтак відповідач зобов`язаний повернути цю грошову суму позивачу. При цьому посилається на ст. 1212 ЦК України, як на правову підставу повернення коштів. Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити повністю.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Блонський М.А. вимоги апеляційної скарги підтримав, посилаючись на доводи, які аналогічні доводам апеляційної скарги та просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився.

08 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Блонського Михайла Андрійовича на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 квітня 2019 року, 12 липня 2019 року справу призначено до розгляду на 10 год 15 хв. 13 серпня 2019 року (арк. спр. 96-97).

18 липня 2019 року ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції направлено повістку-повідомлення про виклик до суду (арк. спр. 101), однак, від ОСОБА_2 повернулася поштова кореспонденція, яка не була вручена адресату із відміткою «адресат відсутній» (арк. спр. 104).

13 серпня 2019 року судове засідання відкладено на 08.10.2019 року, направлено ОСОБА_2 повістку-повідомлення про виклик до суду (арк. спр. 107), а також повідомлено ОСОБА_2 телефонограмою про дату та час судового засідання (арк. спр. 109). Крім того, Львівським апеляційним судом зроблено оголошення на веб-сайті Львівського апеляційного суду про виклик в судове засідання ОСОБА_2 на 08.10.2019 року на 12 год 00 хв. (арк. спр. 110, 111).

Від ОСОБА_2 повторно повернувся конверт із неврученою поштовою кореспонденцією із відміткою про причини невручення: «за закінченням терміну зберігання» (арк. спр. 113).

08 жовтня 2019 року судове засідання у справі було відкладено на 29 жовтня 2019 року на 12 год. 00 хв. (арк. спр. 119) та направлено сторонам повістки-повідомлення про виклик до суду (арк. спр. 120).

Від ОСОБА_2 повернулася поштова кореспонденція, яка не була вручена адресату із відміткою «адресат відсутній» (арк. спр. 124).

29 жовтня 2019 року розгляд справи відкладено на 03 грудня 2019 року на 11 год. 10 хв., направлено ОСОБА_2 повістку-повідомлення про виклик до суду (арк. спр. 127), а також зроблено оголошення на веб-сайті Львівського апеляційного суду про виклик в судове засідання ОСОБА_2 на 03 грудня 2019 року на 11 год 10 хв. (арк. спр. 130).

Від ОСОБА_2 черговий раз повернулася поштова кореспонденція, яка не була вручена адресату із відміткою «адресат відсутній» (арк. спр. 132).

03 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд відклав розгляд справи на 11 год. 00 хв. 04 лютого 2019 року (арк. спр. 142), направлено ОСОБА_2 повістку-повідомлення про виклик до суду (арк. спр. 145), а також Львівським апеляційним судом зроблено оголошення на веб-сайті Львівського апеляційного суду про виклик в судове засідання ОСОБА_2 на 04 лютого 2020 року на 11 год 00 хв. (арк. спр. 146, 147).

Статтею 371 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Недотримання строків розгляду цивільних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Зважаючи на практику Європейського суду з прав людини та, з огляду на положення Конвенції, цікавитися рухом справи є обов`язком сторони та не є порушенням права особи на доступ до правосуддя.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними правами.

У рішенні «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року Європейський суд з прав людини нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Апеляційний суд надав ОСОБА_2 розумну можливість на представлення своїх інтересів в суді та вжив всіх можливих заходів щодо належного повідомлення ОСОБА_2 про час, дату та місце розгляду справи.

Ураховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що розгляд справи необхідно проводити без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Блонського М.А., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржене рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачем та його представником не надано суду жодних належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів щодо обсягу та змісту робіт, які погодили сторони під час укладення договору підряду та що роботи, виконані відповідачем ОСОБА_2 не відповідають такому, відтак у в`язку із відсутністю доказів на підтвердження позовних вимог, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що у 2015 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір будівельного підряду.

В матеріалах справи наявна розписка надана ОСОБА_2 про отримання на виконання будівних робіт у ОСОБА_4 коштів, із зазначенням дат та сум отримання, а саме: 20.08.2015 р. 4000 доларів США, 31.08.2015 р.- 3000 доларів США, 24.08.2015 р.- 7000 доларів США, 28.09.2015 р. -1100 доларів США, 30.09.2015 р.- 500 доларів США, 10.02.2015р.- 1000 доларів США, 10.09.2015 р.,- 400 доларів США, 10.10.2015 р. 2000 доларів США, 16.10.2015 р. - 1000 доларів США, 20.10.2015 р. 1000 доларів США (арк. спр. 9-10), загагальна сума складає 21 000 доларів США.

Крім того, в матеріалах справи містяться копії квитанцій про перерахування ОСОБА_5 у період з лютого 2015 року по серпень 2015 року через патіжну систему MoneyGrаm ОСОБА_6 коштів на загальну суму 23650 доларів США (арк. спр. 11-22).

Як в суді першої, так і апеляційної інстанцій представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 стверджував, що загальна сума коштів отриманих ОСОБА_2 у зв`язку із досягнутою домовленістю про виконання робіт з будівництва за договором підряду складає 44650 доларів США.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частинами, першою - третьою статті 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно з ст. 843 ЦК України, у договорі підряду визначається або конкретна ціна роботи, або способи її визначення. Отже, ціна може бути визначена в тексті договору підряду безпосередньо, або у договорі підряду може зазначатися спосіб визначення ціни. Крім того, ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі, який містить постатейний перелік затрат на виконання робіт, є додатком до договору та його невід`ємною частиною (стаття 844 цього Кодексу).

Відповідно до статті 846 ЦК України, строки виконання роботи або її окремих етапів установлюються в договорі підряду. Якщо в договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Згідно з ст. 849 ЦК України, замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника. Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Відповідно до ч.3 ст. 858 ЦК України, якщо відступи у роботі від умов договору підряду або інші недоліки у роботі є істотними та такими, що не можуть бути усунені, або не були усунені у встановлений замовником розумний строк, замовник має право відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків.

За змістом наведених норм права наявність обставин, які дають право замовнику відмовитись від договору підряду і вимагати відшкодування збитків, повинен доводити замовник.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції встановив, що частина робіт ОСОБА_2 була виконана, що визнано як позивачем ОСОБА_1 у поданому позові, і даного факту не заперечував його представник ОСОБА_7 .

Також, факт виконаня робіт по будівництву будинку стверджується наданим позивачем висновком №15-18Д експертного будівельно-технічного дослідження від 27.09.2018 року згідно з яким вартість будівельних робіт виконаних по спорудженню будівлі індивідуального житового будинку, незавершеного будівництвом, станом на дату проведення робіт (червень-жовтень 2015р.) за адресою: АДРЕСА_1 становить 578635 грн. (арк. спр. 33-43).

Однак, ні позивачем, ні його представником не надано як суду першої, так і апеляційної інтанцій доказів щодо обсягу невиконаних робіт ОСОБА_2 та їх вартості.

Надані позивачем квитанції на підтвердження перерахунку ОСОБА_2 коштів через патіжну систему MoneyGrаm не підтверджують те, що такі грошові кошти сплачувались позивачем саме за виконання робіт з будівництва будинку на АДРЕСА_1 , оскільки у таких квитанціях відсутні відомості про цільове призначеня переказу.

Суд першої інстанції, оцінюючи наданий позивачем кошторис робіт (арк.спр. 23-26), дійшов правильного висновку, що з такого не можливо встановити дату його складання, сторін, які узгодили та склали цей кошторис, а також предмет договору будівельного підряду, зокрема, чи стосується даний кошторис будинку на АДРЕСА_1 .

Також, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у наданій позивачем розписці (арк. спр. 9-10) лише вказано про отримання ОСОБА_2 20 серпня 2015 року, 31 серпня 2015 року, 24 серпня 2015 року, 28 вересня 2015 року, 30 вересня 2015 року, 10 лютого 2015 року, 10 ересня 2015 року, 10 жовтня 2015 року, 16 жовтня 2015 року, 20 жовтня 2015 року коштів у ОСОБА_8 , однак не вказано чи такі кошти отримані за виконані роботи чи як аванс за виконання ним певних робіт у майбутньому відповідно до договору підряду.

Ураховуючи, що позивач не довів, які роботи, в якому обсязі і на яку суму не були виконані відповідачем, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Щодо посилання представника позивача ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на ст.1212 ЦК України як правову підставу стягнення з ОСОБА_2 коштів, у зв`язку із набуттям таких без достатньої правової підстави, апеляційний суд зазначає таке.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання).

Така правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах: від 10 вересня 2018 року по справі № 638/11807/15-ц та від 12 грудня 2018 року по справі № 205/3330/14-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанцій правовідносини, що склалися між сторонами, врегульовані на рівні правочину (договір підряду), що виключає застосування положень статті 1212 ЦК України, на яку посилається представник позивача у позовній заяві та апеляційній скарзі.

З огляду на наведене, посилання на те, що у зв`язку із розірванням договору правова підстава, на якій зазначені кошти були набуті відпала є необґрунтованими.

Крім цього, доводи апеляційної скарги про розірвання договору між сторонами в односторонньому порядку не підтверджені належними доказами, а відтак, апеляційний суд не бере їх до уваги.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки такі ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи те, що оскаржене рішення постановлено з додержанням вимог закону, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст. 375, 381, 382, 384 ЦПКУкраїни, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 квітня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2020 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Цяцяк Р.П.