Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.08.2020 Справа №607/10041/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

при секретарі Мотиль Б.І.

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Тернополя цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія Омега» про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія Омега» про виселення, посилаючись на те, що ОСОБА_4 відповідно до договору іпотеки укладеного 17 грудня 2007 року між ним та ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ТзОВ «Факторингова компанія «Омега», в забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором передав в іпотеку нерухоме майно будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Між ТзОВ «ФК Омега» та позивачем, 26 травня 2016 року укладено два договори купівлі продажу Ѕ частини будинковолодіння, посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, відповідно до яких позивач 26 травня 2016 року став власником усього зазначеного домоволодіння. Проте, станом на момент подачі позову, позивач, як повноправний власник нерухомого майна не має доступу до приміщення будинковолодіння у зв`язку із проживанням у ньому відповідачів та відмовою останніх у добровільному порядку звільнити його. Зазначив, що відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Позивачем на адресу відповідача 30 червня 2016 року надіслано вимогу про звільнення приміщення зазначеного домоволодіння у місця ний строк, однак останній її не виконав. У зв`язку із наведеним просить виселити ОСОБА_4 з домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_3 .

Також, 19.12.2018 року позивачем подано заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої останнім зазначено, що згідно із інформацією виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 29.12.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано дві особи, зокрема ОСОБА_4 та ОСОБА_5 01.02.2018 року ОСОБА_3 направив ОСОБА_5 вимогу про звільнення із зазначеного приміщення.

Тому, із урахуванням поданої заяви, просить виселити ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з домоволодіння,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3

ОСОБА_4 подав відзив на позов у якому зазначив, що позовна заява ОСОБА_3 про виселення не підлягає до задоволення. Так, зазначив, що 15.01.2007 року між ВАТ Кредобанк» правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Нечипорук Транспорт Сервіс» укладено кредитний договір №3/К за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1 000 000 євро на придбання та сервісне обслуговування транспортного обладнання, із сплатою 12 відсотків річних із кінцевим терміном повернення кредиту до 13 січня 2012 року. З метою забезпечення зазначеного зобов`язання, між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки від 17.01.2007 року відповідно до якого в іпотеку ОСОБА_4 передано будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить Іпотекодавцю на праві власності. 28.12.2011 року між ВАТ «Кредобанк» та ТзОВ «Фінасова компанія «Приватині інвестиції» укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого ВАТ «Кредобанк» відступив право вимоги за кредитним договором №3/к від 15.01.2007 року та забезпечувальними договорами ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції». 02.04.2014 року між ТОВ «Фінансова компанія» «Приватні інвестиції» та ТОВ «Факторингова компанія «Омега» укладено договір факторингу №97/0 відповідно до якого первісний кредитор відступив правонаступнику стягувача права вимоги до ТзОВ «Нечипорук Транспорт сервіс» за кредитним договором та усіма зобов`язаннями, що забезпечують належне виконання умов кредитного договору. Також, 29.04.2014 року між ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» та ТОА «Фінансова компанія Омега» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки. У подальшому, 26 травня 2016 року між ТОВ «ФК Омега» та ОСОБА_3 було укладено договори купівлі продажу Ѕ частин будинковолоідіння по АДРЕСА_1 . Зазначив, що під час оформлення договору купівлі-продажу зазначеного будинковлодіння продавцем - Іпотекодержателем ТОВ «ФК «Омега» не було надано Іпотекодавцю ОСОБА_4 іншого жилого приміщення, оскільки спірне житло було придбане боржником не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. Звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось шляхом позасудового врегулювання спору, на підставі іпотечного застереження, про яке було зазначено в договорі іпотеки від 17.01.2007 року. Вважає, що Іпотекодержатель ТОВ «ФК «Омега» при прийнятті рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

ОСОБА_6 подала відзив на позов, відповідно до якого заперечила задоволення позову, із аналогічних мотивів наведених у відзиві ОСОБА_4 . Додатково зазначила, що в силу вимог ч.2, 3 ст.109 ЖК України, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу Іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо між сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Вважає, що Іпотекодежратель ТОВ ВК «Омега» до реалізації предмета іпотеки новому власнику ОСОБА_3 зобов`язаний був надати інше житло ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Представником позивача подано заперечення (відповідь) на відзив відповідачів у якому останнім зазначено, що посилання відповідача на норми ст..109 ЖК України вважає помилковими, оскільки останні стосуються лише виселення із будинків державного та громадського житлового фонду. Також зазначив, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Крім цього, зазначив, що Закону України «Про іпотеку» не передбачає обов`язку нового власника надавати колишньому власнику житло, у зв`язку із цим вважає твердження відповідачів щодо надання їм житла безпідставними. Крім цього, зазначили, що спірне житло не є єдиним місцем проживанням відповідачів, а тому не тягне за собою наслідків про надання відповідачам жилого приміщення у відповідності до ст..132-2 ЖК України.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Омега» подало письмові пояснення відповідно до яких зазначило, що відповідно до укладених договір купівлі продажу від 26.05.2016 року між ТзОВ «ФК Омега» та ОСОБА_3 , останній є власником зазначеного нерухомого майна, предмету іпотеки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Також зазначили, що постійним місцем проживання відповідача ОСОБА_4 є квартира АДРЕСА_2 та перебуває у приватній власності дружини відповідача ОСОБА_7 . Також вказали, що у володінні ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» знаходиться житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , а тому вони просять суд у своєму рішенні зазначити про можливість надання його відповідачам.

У даній справі 09 серпня 2019 року було закінчено підготовче провадження за наслідками якого справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити виселивши ОСОБА_4 , ОСОБА_5 із займаного ними будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_3 .

Представник відповідачів ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, у задоволенні просить відмовити, посилаючись на те, що запропоноване третьою особою житлове приміщення яке пропонується надати відповідачам знаходиться у іншій місцевості, відтак не може бути надане судом їм для проживання.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» в судове засідання не з`явився, попередньо подавши письмові пояснення щодо позову.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив.

Відповідно до кредитного договору №3/К від 15 січня 2007 року, укладеного між ВАТ «Кредобанк» та ТзОВ «Нечипорук Транспорт Сервіс» (Позичальник), ТзОВ «Нечипорук Транспорт Сервіс» надано кредит у розмірі 1 000 000 Євро, з метою придбання та сервісного обслуговування транспортних засобів згідно укладених договорів, який він зобов`язувався повернути в строк до 13 січня 2012 року з відсотковою ставкою 12,00 % річних за користування кредитними коштами.

В забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором, ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 17 січня 2007 року уклали нотаріально посвідчений договір іпотеки, згідно з яким, укладеним договором забезпечувалось виконання зобов`язань ТзОВ «Нечипорук Транспорт Сервіс» за кредитним договором №3/К від 15 січня 2007 року, предметом іпотеки виступало нерухоме майно: будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить Іпотекодавцю на праві власності заставною вартістю у розмірі 2 218 900 грн.

В силу вимог п.5.3 зазначеного договору, Іпотекодержатель у разі виникнення у нього права на задоволення вимог за рахунок наданого забезпечення, на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки: - на підставі рішення третейського суду або виконавчого напису нотаріуса, або - у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки чи приймає іпотеку у свою власність.

Відповідно до п.5.4.1, п.5.4.2 зазначеного договору, у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодавець передає у власність Іпотекодержателю предмет іпотеки. Рішення про прийняття у власність предмету іпотеки приймається Іпоткодержателем одноосібно. Підписанням цього договору Іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до Іпотекодержателя за рішенням Іпотекодержателя. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення Іпотекодержателя про прийняття у власність предмету іпотеки. Цей договір та письмове рішення Іпотекодержателя мають силу договору купівлі-продажу предмета іпотеки між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем. У випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодержатель має право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених Законом України «Про іпотеку».

В подальшому до зазначеного договору іпотеки сторонами у ньому внесено зміни, зокрема, 22.01.2010 року, 05.03.2010 року, 31.03.2011 року. Так внесеними змінами від 31.03.2011 року сторони передбачили, що зазначеним договором іпотеки забезпечувались виконання зобов`язань ТзОВ «Нечипорук Транспорт Сервіс» за кредитним договором №3/К від 15.01.2007 року на суму кредиту 1 428 100,58 євро, строк повернення кредиту 14.01.2017 року, розмір відсоткової ставки 9,8 відсотків річних.

Відповідно до договору про відступлення права вимоги №1 від 28.12.2011 року право вимоги за первісним кредитним договором №3/К від 15 січня 2007 року відступлено ПАТ «Кредобанк» - ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції».

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 13 березня 2014 року у цивільній справі за позовом ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до ТзОВ «Нечипорук Транспорт Сервіс», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, змінено рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25.02.2013 року шляхом стягнення із ТзОВ «Нечипорук Транспорт Сервіс» на користь ТзОВ «Фінансова компанія Приватні інвестиції» заборгованість за кредитним договором №3К від 15.01.2007 року у сумі 1 667 745, 23 євро, що еквівалентно 16 976 122, 12 грн. На погашення заборгованості за кредитним договором №3/К від 15.01.2007 року у сумі 1667745,23 євро, що еквівалентно 16976122,12 грн. стягнуто з ОСОБА_4 солідарно з ТзОВ «Нечипорук Транспорт Сервіс» на користь ТзОВ «Фінансова компанія Приватні інвестиції» заборгованість у сумі 494007,50 євро, що еквівалентно 5206592,04 грн.

02 квітня 2014 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» та ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» укладено договір факторингу №97/0, відповідно до якого Первісний стягувач відступив права вимоги до ТзОВ «Нечипорук Транспорт Сервіс» за кредитним договором та усіма зобов`язаннями, що забезпечують належне виконання умов кредитного договору. Крім цього, 29.04.2014 року між ТзОВ «Фінансова компанія Приватні інвестиції» та ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до якого ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» відступила ТзОВ «Факторингова компанія «Омега» права вимоги за договором іпотеки, укладеним між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 від 17 січня 2007 року.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 17.07.2015 року замінено стягувача ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» за виконавчим документом №1915/19152/2012 у виконавчому провадженні №46326926 на ТзОВ «Факторингова компанія «Омега».

26 травня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега» (продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) від імені якого діяла на підставі довіреності ОСОБА_8 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 1/2 частини будинковолодіння згідно із ст..38 Закону України «Про іпотеку» та п.5.3 іпотечного договору, відповідно до якого, Продавець передає у власність покупця 1/2 частину будинковлодіння АДРЕСА_1 , житловою площею 147,5 кв.м., загальною площею 373,2 кв.м., а покупець приймає це будинковолодіння у власність та сплачує за нього певну грошову суму. Продаж вчинено за ціною 1517611 грн.

Крім цього, 26 травня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега» (продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) від імені якого діяла на підставі довіреності ОСОБА_8 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 1/2 частини будинковолодіння згідно із ст..38 Закону України «Про іпотеку» та п.5.3 іпотечного договору, відповідно до якого, Продавець передає у власність покупця 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , житловою площею 147,5 кв.м., загальною площею 373,2 кв.м., а покупець приймає це будинковолодіння у власність та сплачує за нього певну грошову суму. Продаж вчинено за ціною 1517611 грн.

Як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31.08.2016 року, право власності на 1/2 частки будинковолодіння загальною площею 373,2 кв.м., житловою 147,5 кв.м. у АДРЕСА_1 (номер запису про право власності №14716459 та №14716111), яке виникло на підставі двох укладених договорів купівлі продажу 1/2 частин будинковолодіння, зареєстроване за ОСОБА_3 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2018 року, яке набрало законної сили у цивільній справі №607/13954/17 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , ПАТ «Кредобанк», ТзОВ «Факторингова компанія «Омега», треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т., Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради про визнання недійсним договору іпотеки, договору купівлі-продажу за №755 від 26.05.2016 року та договору купівлі-продажу за №756 від 26.05.2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Як вбачається з інформації викладеній у листі виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 29.12.2017 року за №12976/06, згідно інформації відділу картотеки переданої Тернопільським МВ УДМС України в Тернопільській області за період з 01.08.2012 року по 31.03.2016 року та за період виконання повноважень з 04.04.2016 року по 29.12.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано дві особи, зокрема ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 23.06.2012 року.

29 червня 2016 року ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_4 надіслав вимогу про звільнення належного йому будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 протягом одного місця з моменту її отримання, відповідно до ст..40 Закону України «Про іпотеку». Аналогічна вимога про виселення направлена ОСОБА_3 на адресу іншого відповідача - ОСОБА_5 01 лютого 2018 року.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.03.2019 року, право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстроване за ОСОБА_7 .

Як вбачається із свідоцтва про право власності, виданого 31.07.2018 року приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу, Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега» належить на праві власності майно, що складається із цегляного житлового будинку та господарських будівель і дворових споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.08.2020 року, право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:013:0134, площею 0,6492 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_3 , а також право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:013:0135, площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_3 належить ТзОВ «Факторингова компанія «Омега». Крім цього, житловий будинок загальною площею 207,6 кв.м., житловою 115 за адресою: АДРЕСА_3 належить на праві власності ТзОВ «Омега».

Як вбачається із довідки про склад сім`ї, виданої Глинянською міською радою Золочівського району Львівської області від 06.02.2020 року №196, у будинку АДРЕСА_3 ніхто не зареєстрований та не проживає.

Відповідно до вимог ч.1 ст.575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», суд одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР, громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм діє підстави доля висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК України.

Така правова позиція висловлена в постанові ВС України від 07.10.2015 року у справі №6-1468цс15.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22.06.2016 року у справі №6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян буз надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Аналогійний правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15.

Згідно із положеннями статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

В силу вимог ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу вимог ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Як свідчать матеріали зазначеної справи, судом з`ясовано, що спірний будинок з якого просить позивач виселити відповідачів, а саме будинок АДРЕСА_1 не придбавався відповідачами за рахунок наданих кредитних коштів, оскільки як вбачається із умов кредитного договору №3/К від 15 січня 2007 року, укладеного між ВАТ «Кредобанк» та ТзОВ «Нечипорук Транспорт Сервіс», позичальником у ньому була юридична особа, якій було надано кредитні кошти у розмірі 1 000 000 Євро, з метою придбання та сервісного обслуговування транспортних засобів згідно укладених договорів. В забезпечення виконання зазначеного зобов`язання, між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 17 січня 2007 року було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, згідно якого, предметом іпотеки у ньому було нерухоме майно: будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало іпотекодавцю. Таким чином, відповідач ОСОБА_4 укладаючи договір про передачу в іпотеку зазначеного об`єкту нерухомості погоджувався з усіма його умовами, у тому числі п.5.3, 5.4 зазначеного договору, які передбачали порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та передачу його у власність іпотекодержателю. Крім цього, суд зазначає, що на дані правовідносини не розповсюджується Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки такий кредит надавався юридичній особі ТзОВ «Нечипорук Транспорт Сервіс», загальна площа спірного нерухомого об`єкта складає більш ніж 250 кв.м., тобто більше встановленого обмеження зазначеним Законом для житлового будинку. Також суд зазначає, що позивачем надсилались вимоги відповідачам про звільнення із спірного приміщення упродовж одного місяця з моменту отримання такої вимоги, що ними було проігноровано. Також суд зазначає, що у власності іншого відповідача ОСОБА_7 перебуває квартира АДРЕСА_2 .

Таким чином, суд проаналізувавши обставини справи, дослідивши докази надані сторонами, суд приходить до переконання, що вимоги позивача є підставними та підлягають до задоволення, а тому слід виселити ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , з наданням іншого постійного жилого приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яке належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега». При цьому, суд не бере до уваги твердження представника відповідачів, що наведене приміщення, яке надається судом відповідачам знаходиться у іншій області, а тому не може бути надане судом, оскільки ст..109 ЖК Української РСР та ст..40 Закону України «Про іпотеку» не містять обов`язкових умов щодо його місцязнаходження, у тому числі із приміщенням із якого виселяються громадяни.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 263, 265 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст..319, 321, 391, 575 ЦК України, ст..109 ЖК України, Законом України «Про іпотеку», суд,

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія Омега» про виселення, задоволити.

Виселити ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , з наданням іншого постійного жилого приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яке належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега».

Стягнути солідарно із ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в користь ОСОБА_3 сплачений ним судовий збір у розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят одну) грн. 20 коп., тобто по 275 (двісті сімдесят п`ять) грн.. 60 коп., з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 14 серпня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_5 .

Відповідачі: ОСОБА_4 , АДРЕСА_6 ; ОСОБА_5 , АДРЕСА_6 ;

Третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега», 79020, місто Львів, проспект Чорновола, будинок 63, офіс 711,

Головуючий суддяВ. В. Ромазан