Номер провадження: 22-ц/813/1192/20
Номер справи місцевого суду: 500/3187/18
Головуючий у першій інстанції Жигулін С. М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Дрішлюка А.І., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Профспілкової організації Ізмаїльського порту на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом Первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Міністерство інфраструктури України про скасування окремого доручення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся із заявою про забезпечення позову та просив заборонити Державному підприємству «Адміністрація морських портів України» та Ізмаїльській філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», їх посадовим особам оголошувати проведення та проводити тендерні закупівлі охоронних послуг за кодом ДК 710000-4 (послуги з підтримання режиму перебування і переміщення в морському порту) до вирішення даної справи по суті.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 грудня 2018 року заяву профспілкової організації Ізмаїльського порту про забезпечення позову залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, профспілкова організація Ізмаїльського порту звернулася до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, ухвалите нове рішення, яким заяву задовольнити, посилаючись на порушення норм процесуального права

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позовні вимоги стосуються скасування окремого доручення виконуючого голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» за №29 від 04 травня 2018 року щодо проведення процедури закупівлі послуг з підтримання режиму перебування в морському порту згідно ч. 3 ст. 10 Закону України «Про морські порти» та з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року за №937 «Питання забезпечення охорони об?єктів державної та інших форм власності», виходячи з потреб відокремленого підрозділу.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду.

Роз`ясненнями п. 4-6 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків. Суд не повинен вживати таких заходів забезпечення позову, які пов`язані із втручанням у внутрішню діяльність господарських товариств.

З позовної заяви вбачається, що предметом спору є оскарження окремого доручення виконуючого голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» міністерства інфраструктури України за №29 від 04 травня 2018 року, яке надіслано начальникам Одеської, Іллічівської, Ізмаїльської філій ДП «АМПУ» (адміністраціям Одеського, Іллічівського, Ізмаїльського морського порту) щодо проведення процедури закупівлі послуг з підтримання режиму перебування в морському порту згідно ч. 3 ст. 10 Закону України «Про морські порти» та з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року за № 937 «Питання забезпечення охорони об?єктів державної та інших форм власності», виходячи з потреб відокремленого підрозділу.

Долученою до матеріалів справи документацією визначено, що відповідач діє на підставі статуту та є юридичною особою державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство та у свою чергу входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України

Вказані обставини визначають запропонований позивачем засіб забезпечення позову як факт втручання у внутрішню діяльність підприємства під час виконання господарської діяльності.

Разом із тим відсутність участі у справі Ізмаїльської філії ДП «АМПУ», де позивач вказаний первинною профспілковою організацією, не надає можливості дослідити ризики втручання у внутрішню діяльність підприємства під час виконання господарської діяльності.

Позивач також є юридичною особою згідно чинного законодавства, що визначено у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У заяві представник позивача посилається на те, що відповідач визначився про звільнення працівників загону охорони морського порту служби морської безпеки, склав списки працівників, що підлягають звільненню та яких не сповістив про майбутнє звільнення.

Звернення до суду позивач обґрунтовує захистом прав робітників та бажанням упередити їхнє незаконне звільнення.

Між тим законність звільнення не є предметом спору, а майбутнє ставлення адміністрацією підприємства до робітників відокремленого підрозділу не може бути підставою для розгляду справи в суді за даною справою.

Чинним законодавством не передбачене право суду визначати склад та форму діяльності підприємства, а також визначати доцільність реорганізації структури виробництва.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 травня 2018 року однією із підстав відмови у відкритті провадження у справі визначено, що у разі, якщо обставини позовних вимог пов?язані з господарською діяльністю, відповідно до вимог ст. 12 ГПК України вказана справа підвідомча господарським судам.

Між тим постановою апеляційного суду Одеської області від 13 вересня 2018 року ухвала суду першої інстанції скасована, що є підставою для подальшого розгляду справи.

Разом із тим окреме доручення виконуючого голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України за №29 від 04 травня 2018 року, яке надіслано начальникам Одеської, Іллічівської, Ізмаїльської філій ДП «АМПУ» (адміністраціям Одеського, Іллічівського, Ізмаїльського морського порту) щодо проведення процедури закупівлі послуг з підтримання режиму перебування в морському порту згідно ч. 3 ст. 10 Закону України «Про морські порти» та з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року за №937 «Питання забезпечення охорони об?єктів державної та інших форм власності», виходячи з потреб відокремленого підрозділу стосується саме господарської діяльності підприємства та відзив представника відповідача не підтверджує майбутнє звільнення за ініціативою адміністрації робітників підприємства, за охороною трудових прав яких може звернутись профспілкова організація.

Ризик звільнення робітників також не може бути предметом розгляду справи по суті спору до настання наслідків, що можуть бути пов?язані зі зверненням робітників до суду у разі порушення трудових прав.

Таким чином, заходи, на застосуванні яких наполягає позивач, можуть перешкоджати господарській діяльності юридичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. А відповідно до вищевказаних роз?яснень суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що не повинен вживати таких заходів забезпечення позову, які пов`язані із втручанням у внутрішню діяльність господарських товариств.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 10 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

За змістом ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; позов забезпечується зокрема іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві про забезпечення позову позивач просив заборонити ДП «АМПУ» та Одеській філії ДП «АМПУ», їх посадовим особам оголошувати проведення та проводити тендерні закупівлі охоронних послуг за кодом ДК 710000-4 до вирішення даної справи по суті. Однак таке забезпечення позову до вирішення даної справи по суті фактично є тотожними позовним вимогам.

Крім того колегія суддів зазначає, що запропоновані ПС «ОМП» заходи забезпечення позову перешкоджають господарській діяльності підприємства та є втручанням у його внутрішню діяльність.

У відповідності до роз`яснень, які вказані в п.п. 4-6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 р. № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Суд не повинен вживати таких заходів забезпечення позову, які пов`язані із втручанням у внутрішню діяльність господарських товариств.

Згідно ст. 1 Закону України «Про морські порти України» адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).

ДП «АМПУ» через свої філії здійснює діяльність в 13 (тринадцяти) морських портах України.

Таким чином, заборонивши ДП «АМПУ» оголошувати проведення та проводити тендерні закупівлі охоронних послуг за кодом ДК 021: 20-4 (Послуги з підтримання режиму перебування і переміщення в морському порту) - до вирішення даної справи по суті, фактично призведе до здійснення перешкод господарської діяльності ДП «АМПУ» у всіх морських портах України, що порушить принцип пропорційності щодо дотримання балансу між несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача, відповідача та загальними інтересами.

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки обставини викладені у заяві про забезпечення позову не підтверджені належними доказами, а грунтуються лише на припущеннях заявника, то відсутні фактичні обставини, які відповідають меті забезпечення позову та з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову у вигляді заборони ДП «АМТП», їх посадовим особам оголошувати проведення та проводити тендерні закупівлі охоронних послуг за кодом ДК 021: 20-4 (Послуги з підтримання режиму перебування і переміщення в морському порту) - до вирішення даної справи по суті.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судове рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є такими, що не відповідають обставинами справи.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни судового рішення першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Профспілкової організації Ізмаїльського порту залишити без задоволення.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 17 лютого 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко