ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/807/2397/20
Головуючий в 1-й інстанції Соболєва І.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , та користуються послугами КП «Водоканал», а тому зобов`язаний щомісяця проводити оплату за спожиту воду і послуги каналізації. Однак, відповідачі всупереч вимогам ст. ст. 67, 68 Житлового кодексу України, не в повному обсязі здійснював оплату за послуги, внаслідок чого за період з 01.04.2011 по 31.10.2019, виникла заборгованість у розмірі 8808,55 грн. Позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості у зазначеному вище розмірі, а також 1921,00 грн. судового збору.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2020 року, позов Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , на користь Комунального підприємства «Водоканал» борг по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення за період з 01.04.2011 по 31.10.2019 в розмірі 8808,55 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Водоканал» 1921,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та закрити провадження у справі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем заявлено вимоги з пропуском строку позовної давності, вимоги щодо стягнення заборгованості вже вирішені під час розгляду заяви про видачу судового наказу та сума заборгованості не відповідає проведеним оплатам.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2020 року це 210 200 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102,00 грн. (2102,00 грн. Х 100 = 210 200 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується листом Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 09.12.2019 № 01-07/02/6781.

Позивачем надавались відповідачам послуги з водопостачання і каналізації у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до розрахунку суми заборгованості за період з 01.04.2011 по 31.10.2019 заборгованість відповідачів за надані послуги водопостачання та каналізації складає 8808,55 гривень.

Задовольняючи вимоги позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі свої зобов`язання з оплати послуг за спожиту воду і послуги каналізації виконували неналежним чином, внаслідок чого в них виникла заборгованість перед позивачем, яка підлягає стягненню.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Відносини учасників спору регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги" як у минулій редакції, так і у редакції, яка набула чинності з червня 2018р., якими унормовано договірні засади таких відносин.

До житлово-комунальних послуг законодавство відносить комунальні послуги: централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропоста- чання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо.

За загальними правилами, визначеними вказаним законом, виконавець послуг надає відповідний вид житлово-комунальних послуг споживачу, який їх споживає та має зворотній обов`язок щодо їх сплати за встановленими тарифами та у встановлені договором строки і порядку.

Обов`язок споживача житлово-комунальних послуг ґрунтується не тільки на договорі, але й на законі, відсутність письмових договірних відносин не є підставою для звільнення із оплати житловою-комунальних послуг.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в повному обсязі, відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно із приписами Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Відповідно до вимог ст.ст. 66-68 ЖК України, наймач (власник) зобов`язаний своєчасно щомісяця вносити оплату за надані йому комунальні послуги, до числа яких входять послуги з водопостачання і водовідведення.

За ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Згідно з пунктом 18 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць; оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

На підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 546 від 28 жовтня 1999 року "Про порядок оплати послуг за водоспоживання і водовідведення" збір абонентної платні з населення за водокористування і водовідведення проводиться окремо від інших комунальних послуг.

КП "Водоканал" визначено виконавцем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення на території м. Запоріжжя, яким фактично надані вказані послуги до помешкання відповідача, а тому воно правомірно розраховує на їх оплату споживачем.

Оскільки відповідачі користуються послугами КП «Водоканал», але оплату за послуги підприємства вносять не в повному обсязі, в зв`язку чим за період з 01 квітня 2011 року по 31 жовтня 2019 року утворилась заборгованість по оплаті за водопостачання і водовідведення в сумі 8808,55 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Що стосується застосування до спірних відносин строку позовної давності, то слід зазначити наступне.

Згідно положень ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідачі до ухвалення судового рішення подали до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 29-30).

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривався вчиненням особою дій, що свідчать про визнання ним боргу.

Аналіз зазначених норм цивільного права визначає, що за щомісячними платежами перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Враховуючи викладене суд попередньої інстанції дійшов вірного висновку, що в даному випадку заява відповідача про застосування строку позовної даності не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до розрахунку заборгованості відповідачами здійснювалися часткові погашення заборгованості, які перевищують суми нарахування за поточний місяць, що свідчить про визнання відповідачами боргу перед позивачем та, в силу вимог ст. 264 ч.1 ЦК України, перериває перебіг позовної давності.

Крім того, згідно з договором №7625/1 від 31.07.2017, укладеним між КП «Водоканал» та ОСОБА_2 , споживач зобов`язалася протягом 18 місяців, починаючи з 01.08.2017, сплатити заборгованість за надані послуги в сумі 14300 грн. Отже, відповідач, укладаючи договір від 31.07.2017, погодилася із наявною заборгованістю та визнала її.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ст. 264 ч. 3 ЦК України).

Враховуючи викладене, суд прийшов до вірного висновку, що в даному випадку заява відповідача про застосування строку позовної даності не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 31 серпня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

І. В. Кочеткова

Г.С. Подліянова