ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/4836/17 Головуючий суддя І інстанції Харченко А. М.
Провадження № 22-ц/818/2520/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря :Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Харченко А.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошової компенсації,

встановив:

11 квітня 2017 року ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , який діє на підставі виданої довіреності, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошової компенсації.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Московського районного суду від 09 липня 1985 року по справі № 2-1191 щодо розподілу паю на 2-х кімнатну квартиру у ЖСК «Локомотив» по АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1714 карбованців паєнакопичень у ЖСК «Локомотив м. Харків станом на 23.09.1980 року та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1514 карбованців паєнакопичень у ЖСК «Локомотив» м. Харків станом на 23.09.1980. Також зазначеним рішенням суду поновлено порушене право ОСОБА_1 та її неповнолітньою сина ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , вселивши їх на цю площу. На виконання цієї частини рішення судом надано відстрочку де надання їм іншого житла. Іншу частину квартирного паю відповідач виплатив самостійно, у тому числі під час перебування у шлюбі із співвідповідачем. Якщо вважати, що станом на 23.09.1980 року житловий пай був виплачений на дві третини за позивачем було визнано 1714 крб., а за відповідачем 1514 крб., то відсоткова частина позивача у пайовій участі складає 35,4%. Як зазначалося вище інша з частина житлового паю (одна третина) сплачувалася відповідачем разом із співвідповідачем. Тому, у сукупності відсоткова частка відповідача у спірному майні складає 47,89%, тоді як співвідповідача дорівнює 16,66%. Таким чином, викуп кооперативної квартири за адресою: АДРЕСА_1 відбувся за кошти трьох осіб: позивача, відповідача та співвідповідача, де частка відповідача складає 47,89%, позивача - 35,4%, а частка співвідповідача - 16,66%.

Вказала, що на даний час спільною квартирою користуються та розпоряджаються відповідач та співвідповідач. Позивач не може користуватися своєю частиною майна, у зв`язку з тим, що відповідач не допускає її до житла. Ніякого іншого житла ОСОБА_1 не має. З черги на отримання житла її було знято рішенням виконкому Харківської міської ради від 02.10.2013 року № 622. У зв`язку з цим відповідачу було запропоновано добровільно визначити порядок користування спірною квартирою, однак він відмовився. Його відмову позивач вважає безпідставною. Позивач згоден на отримання компенсації від інших співвласників. Якщо ринкова вартість спірної квартири складає 560000 грн., то частка позивача у спірному майні складає 198240 грн. (а.с. 82-83).

На підставі вищевикладеного, уточнивши свої позовні вимоги 20.02.2018 та 29 жовтня 2018 ОСОБА_1 остаточно просила суд поділити в натурі 2-х кімнатну квартиру, житловою площею 29,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , передавши їй та ОСОБА_3 і визнавши за ними право приватної власності на відокремлені частини зазначеної квартири, що відповідають розміру частки кожної із сторін у спільному майні. Витребувати у відповідача копії правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_2 , копії документів, які підтверджують членство відповідача в ЖСК «Локомотив» (зараз ЖК «Луноход № 271») та виплати ним розміру суми паю. Припинити дії відповідача, яка порушує право позивача щодо володіння та користування частиною житла, що належить їй без належного договору, зобов`язати відповідача надати позивачу грошову компенсацію у розмірі 147076 грн., зобов`язати співвідповідача надати позивачу грошову компенсацію у розмірі 51164 грн., зобов`язати інших співвласників укласти договір про поділ спільного майна, що є у спільній частковій власності у письмовій формі із нотаріальним завіренням.

Ухвалою суду від 24.01.2019 року до участі у справі в якості співвідповідача залучена ОСОБА_4 (а.с.90-91).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 , який діє на підставі виданої довіреності, підтримав позовні вимоги позивача, посилаючись на вищенаведене, та просив позов задовольнити. Крім того, зазначив, що ОСОБА_1 дійсно визнавалася недієздатною, але на цей час її дієздатність відновлена. Вона мешкає в АДРЕСА_3 зі своїм братом в колишньому будинку батьків. Надав відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 115-118).

Відповідач ОСОБА_3 надав суду відзив на позовну Заяву, в якому зазначив, що проти уточнених позовних вимог позивача заперечує та вважає їх такими, шо не підлягають задоволенню. Вважає дієздатність ОСОБА_1 не поновлювалася, Позивачем не наведено якими саме діями ОСОБА_3 порушується право позивача щодо володіння та користування частиною житла, що належить їй без належного договору. Відповідно до наданої до матеріалів справи довідки № 4107 від 05.04.2016 року станом на день надання довідки приватизація квартири АДРЕСА_2 Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради не проводилась. А відтак позивачу було відомо про відсутність у неї права власності на частину квартири АДРЕСА_2 , а тільки наявне право власності на паєнакопичення, та будь-які посилання на власність частини спірної квартири є безпідставними. Відстрочення рішення Московського районного суду м. Харкова від 09.07.1985 року щодо вселення у вказану квартиру надане через стан здоров`я позивача, враховуючи висновок Обласного психоневрологічного диспансеру від 10.06.1983 року № 1839. Крім того, ОСОБА_4 зареєстрована в АДРЕСА_4 . Представник позивача посилається на не допуск відповідачем ОСОБА_3 позивача до спірної квартири, при цьому доказів, що підтверджують скасування рішення Московського районного суду м. Харкова від 09.07.1985 року, яким надано відстрочення виконання рішення по вселенню позивача до зазначеної квартири до надання позивачу іншого житла. Документів, підтверджуючих право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_5 позивачем не надано. Позивачем самостійно, без належних доказів вчинено припущення, що позивачка володіє 35,4 відсотками вартості квартири АДРЕСА_2 та без належних доказів визначено розмір грошової компенсації частки позивача у спільному майні - квартирі АДРЕСА_2 без надання розрахунку виникнення суми, яку позивач бажає отримати від відповідачів. Згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 09.07.1985 року за відповідачем ОСОБА_3 визнано право власності на 1514 рублів паєнакопичень в ЖБК «Локомотив» та визначено, що всі паєнакопичення, що внесені ним після 23.09.1980 року є власністю ОСОБА_3 , отже наведене суперечить висновкам позивача щодо права власності на квартиру АДРЕСА_2 належить трьом особам - позивачу та відповідачу із співвідповідачем. Також не визначено коло осіб, щодо яких позивач просить вчинити дії щодо укладення договору про поділ спільного майна, не ідентифіковано майно, щодо якого слід укласти такий договір, не визначено умови договору. До того ж така вимога суперечить іншій вимозі позивача щодо надання їй грошової компенсації за частину спірної квартири. Також не обґрунтована технічна можливість виділу частки квартири в натурі (а.с. 94-95).

Відповідач ОСОБА_4 направила суду відзив на уточнену позовну заяву, в якому зазначила, шо проти уточнених позовних вимог заперечує та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки будуються на припущеннях та вигадках. Не визначено коло осіб щодо яких позивач просить суд вчинити дії щодо укладення договору про поділ спільного майна, не ідентифіковано майно щодо якого слід укласти такий договір, не визначені умови договору. Вимоги позивача щодо укладення договору про поділ спільного майна - спірної квартири - суперечить іншій вимозі позивача щодо надання їй грошової компенсації за частину квартири АДРЕСА_6 . Позивачем також необґрунтована технічна можливість виділу частки квартири в натурі. В матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували поновлення цивільної дієздатності позивача та усвідомлення нею своїх дій. Справу просила слухати за її відсутності (а.с. 102-103,104).

Представник відповідачів - адвокат Андрійчук Н.В. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог позивача, оскільки не зазначено яким чином відповідачі порушують права Крім того, право власності на спірну квартиру не зареєстровано, технічний паспорт не виготовлявся. В задоволенні позову просила відмовити у повному обсязі.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду незаконне, необґрунтоване, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вказав, що наявність або відсутність оформлення та державної реєстрації квартири жодним чином не впливає на наявність або відсутність права власності, яке встановлено ст.ст.15,17 Закону України «Про власність» та ст.384 ЦК України. Суд не мав право застосовувати обмеження права встановленого ст.364 ЦК України шляхом вимоги надання додаткових належних доказів та підстав для виплати грошової компенсації.

Зазначив, що суд неправильно встановив обставини, а саме позивачка визнавалась недієздатною, але на цей час дієздатність її відновлена.

Вказав, що право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 встановлюється статтями 15, 17 закону України Про власність та ч.3 ст.384 ЦК України, а не Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконкому Харківської міської ради, як хибно вважав суд.

Зазначив, що суд припустився значних помилок, порушив норми матеріального права результатом яких залишилося незахищеним право позивача на поділ спірного майна шляхом надання відповідачами грошової компенсації. Керуючись Рішенням суду відповідачі і надалі користуються майном позивачки без її згоди, не допускаючи її до спірної квартири.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 -адвокат Андрійчук Н.В. просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вказала, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.

Зазначила, що право власності на кооперативну квартиру у разі її викупу реєструвалось за членом кооперативу, а позивачкою не надано доказів її членства у ЖБК «Локомотив». Вимога позивача (апелянта) щодо стягнення з відповідачів грошової компенсації вартості її частки в спірній квартирі також не обґрунтована, оскільки поділ будинку в натурі, а також виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, можливий лише за умови, якщо співвласники оформили право власності (позиція Верховного суду у справі 344/8200/14-ц постанова від 20.11.2019 року).

Вказала, що як вбачається з Рішення Московського народного суду м. Харкова від 09.07.1985 (а.с. 3-5) ОСОБА_1 є недієздатною внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу, та не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Опікуном позивачки до 2015 року був її батько ОСОБА_5 , виконавчого комітету Богодухівської міської ради Харківської області №10 від 19.11.2015 року визнано таким, що втратило чинність, рішення № 6 виконкому Богодухівської ради народних депутатів від 28.06.1983 року про призначення опікуна через стан здоров`я опікуна. В матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували поновлення дієздатності позивачки та усвідомлення останньою своїх дій.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів того, що відповідач порушив його права, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 липня 1985 року у справі № 2-1191 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ паю, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1714 крб. паєнакопичень в ЖБК «Локомотив» в м. Харкові станом на 23.09.80 р.; визнано за ОСОБА_3 право власності на 1514 крб. паєнакопичень в ЖБК «Локомотив» станом на 23.09.80 р.; поновлене порушене право ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_2 на кв. АДРЕСА_2 , вселивши їх на цю житлову площу. Надана відстрочка виконання рішення в частині вселення ОСОБА_1 до надання їй іншого житла (а.с.3-5).

Згідно з листом Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства виконкому Харківської міської ради від 17.06.2016, копія якого знаходиться в матеріалах справи, ОСОБА_1 , 1948 року народження, перебувала на квартирному обліку при виконкомі Харківської міської ради за загальним списком та включена до списків першочерговиків з урахуванням пільги осіб, які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань з 03.12.1985. Рішенням виконкому Харківської міської ради від 02.10.2013 № 622 була знята, як така, що не проходила перереєстрацію більше 5 років. У соціальних економічних програмах доступного житла участі не приймала (а.с.8).

Згідно з листом Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконкому Харківської міської ради від 05.04.2016, копія якого знаходиться в матеріалах справи, житловий будинок по АДРЕСА_7 (на теперішній час назву змінено на АДРЕСА_3 ) не є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Окремо квартира АДРЕСА_4 вказаного будинку до комунальної власності територіальної громади м. Харкова не приймалася. Приватизація зазначеної квартири Управлінням не проводилася (а.с.7).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність факту повної виплати паю за кооперативну квартиру, що має значення для набуття позивачем спірної квартири у власність, а також про дійну вартість паю позивача та відповідачів, яка належними і допустимим доказами не підтверджені.

Колегія суддів погоджується з такими висновками.

Згідно зі статтею 15 чинного на час виникнення спірних правовідносин Закону України «Про власність» член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, набуває право власності на це майно.

Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Згідно з частинами 2, 3 ст. 384 ЦК України, член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її.

У разі викупу квартири (сплати паю у повному розмірі) член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

Згідно з роз`ясненням, що міститься в п. п. «а» п. постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід враховувати, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Згідно роз`яснень, наданих у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Крім того, у п. 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» роз`яснено, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними».

Факт повної сплати пайового внеску має підтверджуватися відповідною довідкою житлово-будівельного кооперативу, якої в матеріалах справи немає, тому колегія суддів вважає цей факт недоведений.

Як правильно встановлено судом, і цей факт позивачем не оспорений, оформлення викупленої квартири в будинку кооперативу та державна реєстрація права власності квартири не проводилася.

Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України, який діяв на день поділу паєнакопичень подружжя за рішення Московського районного суду м. Харкова від 09.07.1985р.

Відповідно до ст. 355 ЦК України:

1. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

2. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

3. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

4. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згаданим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 липня 1985 року було поділені паєнакопичення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у Житлово- будівельному кооперативі «Локомотив», але при цьому суд не встановив, що цей пай був повністю виплачений, тобто що позивачка є власницею майна, а не грошової вимоги за визначеної судом суму (а.с. 3-5).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України:

1. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

2. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ухвалами суду від 25 січня 2018 р. та від 22 жовтня 2018 р. позовна заява ОСОБА_1 залишалася судом без руху та було запропоновано позивачу уточнити свої позовні вимоги.

Таким чином, позивач не довела належними і допустимими доказами, що вона набула у власність спірну квартиру, без чого неможливо з`ясувати дійсну вартість її частки (паю) на день розгляду спору судом та відповідно до згаданої норми ст. 364 ЦК України вирішити її вимоги про стягнення компенсації.

Тому колегія суддів погоджується з висновками суду про недоведеність позову.

Враховуючи вищенаведене, суд обґрунтовано та відповідно до змісту згаданих норм матеріального права відмовив у задоволенні позову за його недоведеністю, доводами скарги висновки суду належним чином не спростовані.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 28 серпня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

А.В.Котелевець