Справа № 541/1271/20
Номер провадження 2/541/777/2020
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26 серпня 2020 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області

у складі: головуючого судді - Городівського О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Пащенко Є.М..

представника позивача, адвоката Тарасенко В.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області про визнання права власності на самочинно збудовані нежитлові будівлі,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління архітектури та державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Миргородської міської ради,-

у с т а н о в и в:

08 липня 2020 року до Миргородського міськрайонного суду з відповідною позовною заявою звернулася ОСОБА_1 . В обґрунтування позову, вказала що вона є власником магазинів по АДРЕСА_1 . У 1998 році позивачці рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради надано дозвіл на встановлення торгових павільйонів по АДРЕСА_1 . Вказані торгові павільйоні актом від 23.07.1998 року прийняті в експлуатацію. Оскільки торгові павільйони є тимчасовими спорудами, виявила бажання здійснити будівництво магазину, про що подала відповідну заяву. Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради від 19.05.1999 року позивачці надано дозвіл на будівництво магазину. Будівництво магазинів здійснено позивачкою в 1999-2000 роках. Рішенням Миргородської міської ради від 28.04.2005 року позивачці надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою для складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою ( АДРЕСА_1 ). На виконання даного рішення позивачкою замовлено виготовлення технічної документації. В подальшому сформованій земельній ділянці було призначено кадастровий номер :50:070:0033. З 2005 по 2015 рік позивачка здійснювала користування земельною ділянкою на підставі договорів оренди. В 2015 році позивачці відмовлено в продовженні договору оренди у зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на магазини. Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради від 18.03.2015 року позивачці передано в оренду елемент благоустрою , покриття вулиці на розі АДРЕСА_1 , площею 204,96 кв.м. для здійснення торгівлі продовольчими товарами з групи тимчасових споруд (павільйонів). Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради від 20.02.2019 року договір оренди продовжено. Позивачка вказує, що звернулася до Управління архітектури та державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Миргородської міської ради для прийняття нежитлових будівель, магазинів А-1, Б-1 в експлуатацію. У відповідь позивачку було повідомлено, що збудовані в 1999-2001 роках нежитлові приміщення є об`єктами самочинного будівництва, оскільки на них відсутня проектна документація та документ, який відповідно до ст. 34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» надає право на виконання будівельних робіт. Вказує, що під час проведення будівельних робіт дотримано архітектурні, будівельні, санітарні та екологічні норми. З початку будівництва жодних заяв, претензій чи скарг не надходило. Таким чином, введення в експлуатацію магазинів А-1,Б-1 можливе лише після визнання у судовому порядку права власності на відповідні об`єкти. Позивачка є землекористувачем земельної ділянки на якій знаходяться самочинно збудовані об`єкти. Враховуючи вищевикладене, позивачка вважає, що її права підлягають судовому захисту, а тому була змушена звернутися до суду з відповідним позовом. Прохала суд, визнати за нею право власності на самочинно збудовані нежитлові будівлі: магазин, літера «А-1» та магазин літера «Б-1» з прибудовою літера «б», які розташовані по АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області 13 липня 2020 року відкрито провадження та призначено проведення підготовчого засідання (а.с.40).

У встановлений судом строк, представником відповідача подано відзив. Зокрема, представник відповідача підтвердив, факт отримання позивачкою дозволу від виконавчого комітету Миргородської міської ради на проектування та будівництво магазину по вул. Слави, проте зауважено, що будівництво здійснено без наявності проектної документації та дозволу на виконання будівельних робіт, чим здійснено самочинне будівництво. Стороною відповідача визнається, що самочинно збудовані позивачкою об`єкти нерухомості розташовані на земельній ділянці, якою позивачка користується згідно договору оренди. Об`єкти самочинного будівництва експлуатуються позивачкою з 1999 року. Вказані обставини зумовлюють недоотримання міським бюджетом повноцінної орендної плати за використання земельної ділянки під розміщення об`єктів торгівлі та податку на нерухоме майно. При вирішенні справи, сторона відповідача покладалася на розсуд суду, розгляд справи прохали провести за відсутності їх представника.

Позивачка правом на подання відповіді на відзив не скористалася.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, до суду подала заяву в якій прохала здійснити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник позивача, адвокат Тарасенко В.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та прохала їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у поданому відзиві міститься клопотання про проведення розгляду справи за її відсутності.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що у 1999-2001 р.р. позивачкою ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 збудовано нежитлові будівлі: магазин літ «А-1» (1999 рік), магазин літ «Б-1» та прибудова літ «б» (2001 рік), що визнається сторонами по справі та підтверджується копією технічного паспорту (а.с.17).

Будівництво позивачкою здійснено на підставі рішення виконавчого комітету Миргородської міської ради №449 від 19.05.1999 року, яким позивачці надано дозвіл проектування на будівництво магазину по АДРЕСА_1 (а.с.13).

Рішенням Миргородської міської ради від 28.04.2005 року позивачці надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою для складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою ( АДРЕСА_1 ) (а.с.19).

На виконання даного рішення позивачкою замовлено виготовлення технічної документації. В подальшому сформованій земельній ділянці було призначено кадастровий номер :50:070:0033 (а.с.20-22).

У відповідності до відомостей з Державного земельного кадастру земельна ділянка площею 0,0153 га, що розташована на АДРЕСА_1 з кадастровим номером :50:070:0033 належить до земель комунальної власності. Речові права на земельну ділянку, станом на 19.05.2020 року зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.23).

Сторонами визнається, що з 2005 по 2015 рік позивачка здійснювала користування даною земельною ділянкою на підставі договорів оренди, укладених з органом місцевого самоврядування. У 2015 році позивачці відмовлено в продовженні договору оренди у зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на збудовані магазини. Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради від 18.03.2015 року позивачці передано в оренду елемент благоустрою , покриття вулиці на розі АДРЕСА_1 , площею 204,96 кв.м. для здійснення торгівлі продовольчими товарами з групи тимчасових споруд (павільйонів).

Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради від 20.02.2019 року договір оренди продовжено (а.с.32). Договір укладено терміном до 05 жовтня 2020 року (а.с.33-34).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За нормами ч. 3 ст. 375 ЦК України, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу (ч.4 ст.375 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Позивачка ОСОБА_1 належного дозволу чи належно затвердженого проекту на будівництво нежитлових будівель: магазину літера «А-1» та магазину літера «Б-1» з прибудовою літера «б», які розташовані по АДРЕСА_1 не надала.

З диспозиції норми ч. 1 ст. 376 ЦК України випливає, що за наявності недотримання забудовником хоча б одного припису, який міститься в ній, будівництво вважається самочинним.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила (або здійснює) самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Разом з тим, в частині п`ятій цієї статті закріплено право особи, яка здійснила самочинне будівництво, звернутись до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудоване на власній земельній ділянці нерухоме майно, при умові, що воно є завершеним і цим будівництвом не порушено права інших осіб.

Загальною вимогою і підставою для можливого визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва в судовому порядку залишається виконання особою приписів, встановлених ч. 1 ст. 376 ЦК України, тобто отримання належних дозволів та висновків в адміністративному порядку на відповідність здійсненого будівництва державним будівельним, санітарним та іншим нормам, як це вимагається для прийняття будівництва в експлуатацію.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461 затверджено Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, яким визначений механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Пунктом 10 вказаного Порядку передбачено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта. Технічне обстеження проводиться суб`єктом господарювання, який має у своєму складі відповідних виконавців, що згідно із Законом України «Про архітектурну діяльність» одержали кваліфікаційний сертифікат, або фізичною особою- підприємцем, яка згідно із зазначеним Законом має кваліфікаційний сертифікат.

На підставі інформації, отриманої під час технічного обстеження, з урахуванням виду, складності, технічних та інших особливостей об`єкта, проведених заходів, передбачених цим пунктом, а також даних технічного паспорта, проектної та іншої технічної документації на об`єкт (за наявності) виконавець проводить оцінку технічного стану об`єкта та складає звіт про проведення технічного обстеження за формою, наведеною в додатку до цього Порядку.

Згідно роз`яснень, наведених в пункті 14 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», - на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (ч. 3 ст. 375 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що на момент розгляду справи позивачка є користувачем земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти самочинного будівництва. Земельна ділянка перебуває у комунальній власності. З поданого відповідачем відзиву вбачається, що орган місцевого самоврядування не заперечує проти визнання за позивачкою права власності на самочинно збудовані об`єкти нерухомості, оскільки це надасть можливість для отримання повноцінної орендної плати за використання земельної ділянки під розміщення об`єктів торгівлі та стягнення податків на нерухоме майно, а отже сприятиме наповненню міського бюджету.

В позасудовому порядку вирішити спір між сторонами не вдалося. Позивачка зверталася до Управління архітектурного та державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Миргородської міської ради із заявою щодо введення в експлуатацію нежитлових будівель А-1,Б-1 по АДРЕСА_1 , проте отримала відмову в прийнятті даних об`єктів в експлуатацію. Роз`яснено, що прийняття в експлуатацію можливо на підставі рішення суду (а.с.26).

За результатами проведення технічного обстеження, експертом Лобко Ю.М. складено Звіт, в якому встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації нежитлових будівель А-1, Б-1 по АДРЕСА_1 .

Управлінням архітектурного та державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Миргородської міської ради надано інформацію щодо того, що місце розташування нежитлових будівель А-1, Б-1 відповідає вимогам державних будівельних норм.

Відомостей про порушення самочинним будівництвом прав третіх осіб, судом не виявлення.

За таких обставин, позивачем доведено настання обставин, з наявністю яких закон пов`язує можливість визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Тому на переконання суду, позовна заява є аргументованою, вимоги ґрунтуються на законі, а отже підлягають до задоволення.

В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст.13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно з ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 141, 258, 263, 264, 354 ЦПК України, ст.ст. 16, 392, 328, 375-376 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на самочинно збудовані нежитлові будівлі: магазин, літера «А-1», загальною площею 42,7 кв.м. та магазин, літера «Б-1» з прибудовою літера «б» загальною площею 91,3 кв.м. розташовані по АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлений 31.08.2020 року.

Суддя О. А. Городівський