ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7503/20 Справа № 199/5179/19 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2020 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивований тим, що між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та АТ «ОТП Банк», та в подальшому ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_3 30 липня 2008 року був укладений кредитний договір №ML-300/303/2008, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 доларів США строком до 25.07.2023 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки №РML-300/303/2008, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., реєстровий №1504. Предметом іпотеки за цим договором є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належала іпотекодавцю на праві власності.

В порушення умов кредитного договору ОСОБА_3 зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2011 року по цивільній справі №2-1761/11 стягнено з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-300/303/2008 від 30.07.2008 року у сумі 442 892,55 грн., яке на теперішній час не виконано.

Отже, на користь позивача має бути звернено стягнення на предмет іпотеки.

Згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.02.2019 року №155130634 власником іпотечного майна на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.2012 року є відповідач ОСОБА_1 , яка набула статусу іпотекодавця, відповідно до ст.23 Закону України «Про іпотеку».

За таких обставин, позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № ML-300/303/2008 від 30.07.2008 року, укладеного із ЗАТ «ОТП Банк» у сумі 442 892 грн. 55 коп. на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № РML-300/303/2008 від 30.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., реєстровий №1504 - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною за процедурою, яка передбачена Законом України «Про виконавче провадження», на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Передати в управління іпотекодержателю - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вказаний предмет іпотеки, шляхом надання права ТОВ «ОТП Факторинг Україна» примусового входу до предмета іпотеки, обладнання предмета іпотеки охоронними пристроями, заміни замків, а також укладення договорів про надання охоронних послуг щодо предмета іпотеки зі спеціалізованими підприємствами, установами, організаціями, виселити з предмета іпотеки - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 всіх мешканців та зареєстрованих осіб, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вимогами до відповідача, що є підставою для відмови у позові.

В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 30 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №ML-300/303/2008, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 50 000,00 доларів США строком до 25.07.2023 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки №РML-300/303/2008, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., за реєстровим № 1504. Предметом іпотеки за цим договором є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належала іпотекодавцю на праві власності.

Згідно з договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», відступлено право вимоги за кредитним договором №ML-300/303/2008 від 30 липня 2008 року та договором іпотеки №PML-300/303/2008 від 30 липня 2008 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2011 року стягнено з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-300/303/2008 від 30.07.2008 року у сумі 442 892,55 грн., вирішено питання судових витрат.

На підставі укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 кредитного договору №ML-300/303/2008 від 30 липня 2008 року виникли кредитні зобов`язання, виконання яких було забезпечено іпотекою нерухомого майна згідно укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 договору іпотеки №PML-300/303/2008 від 30 липня 2008 року.

ОСОБА_3 допущено невиконання кредитних зобов`язань.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2011 року не виконує, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у червні 2019 року звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку звернення до суду з вимогами до відповідача, районний суд обґрунтовано виходив з наступного.

Останній платіж на погашення кредиту у повному обсязі згідно графіку погашення заборгованості ОСОБА_3 сплачено 25.05.2009 року, що підтверджується рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2011 року по цивільній справі №2-1761/11.

Таким чином, з моменту настання строку сплати чергового платежу 26.06.2009 року починається виникнення заборгованості за кредитним договором.

У червні 2010 року Банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі за кредитним договором №МL-300/303/2008, яка виникла станом на 18.06.2010 року, за результатами розгляду якого 10.03.2011 року ухвалено рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська про задоволення позову.

Отже, дізнавшись про порушення свого права, банк мав можливість пред`явити позов до майнового поручителя протягом трьох років від дати, коли він дізнався про порушення свого права, тобто з 26 червня 2009 року - дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Водночас, у зв`язку з поданням позову у 2010 році строк позовної давності перервався. Проте ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з даним позовом лише 19.06.2019 року, майже через 9 років.

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу.

Отже, з огляду на вищезазначене, право на звернення стягнення на предмет іпотеки у іпотекодержателя до іпотекодавця виникло з моменту невиконання основного зобов`язання, що сталося ще у червні 2009 року.

Зважаючи на те, що до вимог до Договору іпотеки підлягає застосуванню загальний строк позовної давності у 3 роки, то строк позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки збіг у 2013 році.

Крім того, суд враховує, що між сторонами протягом 2011-2012 років розглядалася цивільна справа стосовно іпотечного майна. Водночас позивач не скористався своїм правом звернення до суду до майнового поручителя ОСОБА_2 .

Так, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Шпортько С.І. надала до суду заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язань, проте з даним позовом звернувся до суду лише у червні 2019 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; Статтею 3 цього Закону визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, цього Закону та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України (ст. 2 Закону України «Про іпотеку»).

Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Таким чином, іпотека є різновидом застави.

З вищевикладених правових норм вбачається, що іпотека нерозривно пов`язана з основним зобов`язанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічне положення передбачено ст. 33 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з частиною 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Так, відповідно до п. 2 Кредитного договору№ML-300/303/2008 від 30 липня 2008 року строк повернення кредиту визначено до 25 липня 2023 року.

Разом з тим, звернувшись у 2010 році до суду із позовом про стягнення заборгованості за цим Кредитним договором, пощивач використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилась не сплаченою, чим на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку кредитування.

Відповідно до позиції Верховного Суду України у справі № 6-1763цс16 не перериває перебігу строку позовної давності подання позову з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

При цьому, у цій же справі № 6-1763цс16 ВСУ зазначив: «… предметом спору в зазначених заявах було звернення стягнення на іпотечне майно, натомість у справі, яка переглядається, предметом спору є стягнення заборгованості за кредитним договором. Задовольняючи позовні вимоги банку, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився і суд касаційної інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що банк не пропустив строку позовної давності, оскільки внаслідок звернення його до суду з позовом про звернення стягнення на майно позовна давність перервалась».

Таким чином, Верховний суд України однозначно висловився, що пред`явлення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором не перериває позовної давності щодо вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки (та навпаки), оскільки вказані вимоги є різними.

Аналогічний по своїй суті правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18).

Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України у 2010 році змінив строк виконання основного зобов`язання й був зобов`язаний пред`явити позов до майнового поручителя (іпотекодавця) протягом трьох років від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, право на пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у позивача виникла ще у червня 2009 року. У зв`язку з поданням позову у 2010 році строк позовної давності перервався. Водночас, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у червні 2019 року, тобто поза межами строків позовної давності.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Старббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Шпортько С.І. подала до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що як до основного, так до додаткового зобов`язання сплили строки позовної давності, про застосування яких просила відповідачка у суді першої інстанції, оскільки позивач не скористався своїм правом, та не звернув стягнення на предмет іпотеки в межах строків позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що іпотека діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, а оскільки борги не погашені, то позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки та позовна давність ним не пропущена, спростовуються вищевикладеним.

При цьому, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи, однак ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає, у зв`язку з чим відмова у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав пропуску позивачем позовної давності жодним чином не впливає на чинність іпотечного договору.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2020 року - залишити без мін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.Ю. Ткаченко

Т.Р. Куценко