22-ц/804/2270/20
223/87/20

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2020 року місто Маріуполь

справа № 223/87/20

провадження № 22-ц/804/2270/20

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Пономарьової О.М.,

суддів Мироненко І.П., Попової С.А.,

секретар судового засідання Галстян Г.Г.,

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Державне підприємство «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1»

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу відповідача Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на рішення Вугледарського міського суду Донецької області у складі судді Дочинця С.І. від 27 квітня 2020 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

28 січня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» (далі ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 01 липня 2004 року по 16 жовтня 2019 року працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1».

Наказом №204-к від 17 жовтня 2019 року його звільнено внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи.

Станом на день звільнення із ним не було проведено повний розрахунок, внаслідок чого утворилась заборгованість по нарахованій але не виплаченій заробітній платі у сумі 86 403 грн 46 коп.

17 березня 2020 року позивач подав заяву про зміну позовних вимог, в якій зазначив, що несплачена сума заборгованості з заробітної плати на теперішній час складає 12 518 грн 46 коп., оскільки 11 лютого 2020 року відповідачем перераховано йому частину заборгованості у сумі 73 985 грн 74 коп.

Позивач вважав, що за період затримки розрахунку при звільненні з 18 жовтня 2019 року по 16 березня 2020 року стягненню на його користь підлягає 102 047 грн 74 коп., виходячи з кількості днів затримки розрахунку та середньоденної заробітної плати у сумі 861 грн 82 коп. та просив стягнути на його користь вищевказані суми і моральну шкоду 5 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 27 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на користь ОСОБА_1 нараховану але не виплачену заробітну плату у сумі 12 417 грн 72 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 89 629 грн 28 коп., моральну шкоду у сумі 5 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення мотивоване тим, що судом встановлено порушення відповідачем права позивача на отримання належних йому при звільненні сум заробітку, у строки, зазначені в ст. 117 КЗпП України.

На час звільнення позивачу належала до сплати заробітна плата у сумі 86 403 грн 46 коп., при цьому, платіжним дорученням №2192 від 11 лютого 2020 року підприємством сплачено частини заробітної плати у розмірі 73 985 грн 74 коп., що не оспорювється сторонами.

Вказані порушення тягнуть за собою передбачену ст. 117 КЗпП України відповідальність у вигляді необхідності виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Визначаючи розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд врахував встановлені обставини справи, позицію сторін та докази, надані на обґрунтування їх доводів та заперечень, розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, період затримки виплати такої заборгованості.

Суд взяв до уваги розмір середньоденного заробітку позивача ОСОБА_1 , який відповідно до листа ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» №271 від 16 січня 2020 року становить 861 грн 82 коп., та кількість днів за який має бути оплачений середній заробіток, а саме 104 робочі дні, та не погодився із розрахунком, наданим стороною позивача, оскільки встановив наявність арифметичних помилок.

Виходячи з проведеного судом розрахунку, за час затримки розрахунку з позивачем середній заробіток становить 89 629 грн 28 коп., які суд вважав за доцільне стягнути, виходячи з того, що на час розгляду справи повний розрахунок з позивачем підприємство не здійснило.

Вирішуючи питання про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 5 000 грн, суд виходив з того, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено гарантоване ст. 43 Конституції України право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, який більше 15 років працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

12 червня 2020 року відповідач ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» подало апеляційну скаргу на рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 27 квітня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позивача щодо стягнення на його користь нарахованої але не виплаченої заробітної плати у сумі 12 417 грн 72 коп., змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, зменшивши суму стягнення до 44 814 грн 64 коп., та відмовити у задоволенні вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що 12 травня 2020 року підприємство в повному обсязі розрахувалось із відповідачем, сплативши йому заборгованість по заробітній платі, та не надав належної оцінки фінансово-господарському стану підприємства, відсутності грошових коштів на виплату заробітної плати та введення простою на підприємстві з грудня 2019 року.

Заявлений позивачем розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку не є співмірним із обсягом порушених прав позивача, оскільки на час ухвалення рішення із ним було проведено повний розрахунок.

Судом не надано належної оцінки доводам позивача про спричинення йому моральної шкоди затримкою виплати заробітної плати. Вимоги позивача, про стягнення на його користь моральної шкоди у сумі 5 000 грн нічим не обгрунтовані та не підтверджені належними доказами.

Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 з 01 червня 2004 року працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» гірничим робітником підземним 3-го розряду з повним робочим днем у шахті.

16 жовтня 2019 року наказом № 204-к від 17 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звільнений внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6-8).

Відповідно до листа ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» №271 від 16 січня 2020 року при звільненні ОСОБА_1 нараховані грошові кошти на момент звільнення складали 106 312,52 гривень, належна сума до сплати становила 86 403,46 гривень.

Станом на 09 січня 2020 року не перераховано 86 403,46 гривень. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на день його звільнення складає 861,82 гривень (а.с. 10).

Згідно з платіжним дорученням №2192 від 11 лютого 2020 року ОСОБА_1 ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» сплачено частину заробітної плати у розмірі 73 985,74 гривень (а.с. 33, 34).

Рух справі у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 19 червня 2020 року апеляційна скарга ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» залишена без руху для усунення недоліків апеляційної скарги на сплати судового збору.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 09 липня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та витребувані матеріали цивільної справи з Вугледарського міского суду Донецької області.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 10 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 серпня 2020 року визначено склад суду: Пономарьова О.М. - суддя-доповідач, Мироненко І.П., Попова С.А. - судді колегії.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення поштового відправлення за формою № 119.

Відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим (частина перша статті 263 ЦПКУкраїни ).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У статті 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу.

При цьому визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Обставини дотримання трудового законодавства при звільненні працівника в силу ст. ст. 12, 81 ЦПК України та норм КЗпП України має довести саме роботодавець.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений 17 жовтня 2019 року, про що свідчить запис в трудовій книжці, тобто останнім днем його роботи є 16 жовтня 2019 року.

З наданих письмових доказів вбачається, що з позивачем не проведений відповідачем розрахунок, а саме позивачу на момент звільнення нараховано:

Стипендія повним кавалерам шахтарської слави 301,05 грн.;

Вихідна допомога при звільненні - 18 264 грн 12 коп.;

Одноразова допомога у зв`язку з виходом на пенсію 54 792 грн 36 коп.;

Компенсація за невикористану відпустку 32 954 грн 99 коп. (а.с.10)

Сума до сплати, після відрахування обов`язкових платежів становить 86 403 грн 46 коп. (а.с.10)

Розрахунок з позивачем на час звернення до суду з позовом 28 січня 2020 року не проведено.

Згідно з платіжним дорученням №2192 від 11 лютого 2020 року ОСОБА_1 ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» сплачено частину заробітної плати у розмірі 73 985,74 гривень (а.с. 33, 34). Залишок заборгованості з заробітної плати становить 12 417,72 грн., який на час ухвалення судового рішення 27 квітня 2020 року позивачу не виплачений.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги, що на час ухвалення рішення підприємство розрахувалося з позивачем і в частині стягнення заборгованості по заробітній платі належить відмовити, є необгрунтованими, оскільки відповідно до посилань самого відповідача в апеляційній скарзі залишок заборгованості 12 417,72 грн сплачений позивачу 12 травня 2020 року, тобто вже після ухвалення судового рішення.

Передбачений ч. 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Оскільки закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, то у разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяця роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз.1 п.8 цього порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньоденний заробіток позивача складає 861 грн 82 коп. (а.с.10), що не оспорюється сторонами, час затримки розрахунку становить 104 робочих дня на час ухвалення рішення суду першої інстанції.

За таких обставин суд обгрунтовано стягнув з відповідача 89 629,28 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, врахувавши при цьому розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (Правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Відповідачем не надано доказів того, що ним здійснено всі залежні від нього заходи, для проведення розрахунку з позивачем, який звільнився за станом здоров`я, та не має інших джерел доходу, а ніж заробітна плата.

Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Розмір компенсації, належної позивачу складає 89 629 грн 28 коп. та не значно перевищує суми, що належала позивачу при звільненні, а саме 86 403 грн 46 коп. та була виплачена в два етапи, тому апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги відповідача щодо неправильності судового рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 89 629,28 грн.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн, суд першої інстанції врахував вимоги закону, встановлені у справі обставини.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з п. 13 вищевказаної постанови відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд встановив, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено гарантоване ст. 43 Конституції України право ОСОБА_1 на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, який більше 15 років працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», за цей час двічі нагороджувався знаками «Шахтарська слава», був вимушений звільнитись у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, що перешкоджало продовженню виконуваній роботі, а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стала втрата ОСОБА_1 нормальних життєвих зав`язків, погіршення його життєвих умов та матеріального становища, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини.

Суд, враховуючи принципи розумності, виваженості та справедливості, на підставі доказів, поданих учасниками справи, дійшов обгрунтованого висновку про стягнення у відшкодування заподіяної моральної шкоди 5 000,00 гривень, що є цілком еквівалентним завданим моральним стражданням.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст. 89, 263-264 ЦПК України і дійшов вірного висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог.

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За вказаних обставин доводи відповідача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави задоволення апеляційної скарги відповідачем не надано.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом, і не дають підстав для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» залишити без задоволення.

Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 27 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складене 27 серпня 2020 року.

Суддя-доповідач О.М. Пономарьова

Судді І.П. Мироненко

С.А. Попова