Справа №150/19/20
Провадження №2/150/43/20
18 лютого 2020 року с. Мазурівка
Чернівецький районний суд Вінницької області в складі головуючого судді Кушнір Б.Б., за участю секретаря судового засідання Гендзьори О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, -
Позивачка звернулась до суду із позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її син (відповідач) на даний час прописаний (зареєстрований) за адресою, яка вказана в позовній заяві ( АДРЕСА_1 ), хоча фактично, з 2008 року та по даний час за вказаною адресою не проживає та не з`являється, місце проживання відповідача їй невідоме.
Ухвалою суду від 27 січня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 05 лютого 2020 року.
Ухвалою суду від 05 лютого 2020 року розгляд справи відкладено на 18 лютого 2020 року у зв`язку з неявкою сторін.
Позивач у судове засідання з`явилася, позовні вимоги підтримала, відтак просить суд задовольнити її позов, щодо прийняття заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи шляхом розміщення на веб-сайті Судової влади оголошення про виклик до суду.
З огляду на викладені обставини, суд в порядку ст.ст. 280, 281 ЦПК України, ухвалив розгляд справи проводити заочно.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку:
Встановлено, що ОСОБА_1 проживає та є власником житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що підтверджується технічним паспортом від 23.02.1988 року.
Із показань свідка ОСОБА_3 , наданих нею у судовому засіданні, судом встановлено, що відповідач зареєстрований у будинку разом з позивачем, однак не проживає і не зявляється в даному будинку приблизно більше 10 років.
Довідками Сокільської сільської ради від 22.11.2019 за №990, від 02.12.2019 за №994 підтверджено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований, але не проживає на території Сокільської сільської ради з 2008 року.
Із змісту ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
У ст.47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону.
Відповідно до законодавства України таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім`ї (ст.405 ЦК, ст.156 ЖК), орендаря (наймача) житла (ст.810 ЦК, ст.61 ЖК), членів його сім`ї (ст.816 ЦК, ст.ст.64, 160 ЖК) тощо. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч.4 ст.9 ЖК України, де визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Аналіз цих норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі і шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Судом встановлено, що відповідач зареєстрований у житловому будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , є сином власника житла (позивача), однак, спільно з власником житлового будинку не проживає з 2008 року, спільним побутом не пов`язаний; не допомагає позивачу утримувати в належному стані житловий будинок, позивач самостійно несе витрати по догляду за будинком. Однак, відповідач у добровільному порядку шляхом подачі відповідної заяви до органів реєстрації з реєстраційного обліку не знімається, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду з позовом, оскільки така формальна реєстрація відповідача створює певні перешкоди та обмежує можливості позивача у повноцінному володінні, користуванні та розпорядженні зазначеним нерухомим майном. Судом не встановлено обставин, які перешкоджали б визнанню відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що право відповідача на користування чужим майном (житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Враховуючи те, що відповідач не проживає у вказаному житлі, а позивач є його власником, в якому відповідач залишається зареєстрованим і на час розгляду справи, чим порушується право позивача, тому позовна вимога про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням ґрунтується на вимогах закону і підлягає задоволенню.
Що стосується вимоги позивача про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання такої особи відповідним органом у порядку, встановленому законом, а тому така позовна вимога позивача задоволенню не підлягає.
Судові витрати покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 12, 76-81, 247, 259, 263-265, 280-283, 289 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, - задоволити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком по АДРЕСА_1 .
В решті в позові відмовити.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Чернівецький районний суд Вінницької області.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована по АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований по АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення виготовлено 18 лютого 2020 року.
Суддя Б.Б. Кушнір