КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/3394/19

номер провадження: 22-ц/824/3389/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Паншина Дмитра Дмитровича на рішення Голосіївського районного суду міста Києвавід 25 листопада 2019 року у складі судді Чередніченко Н.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про витребування майна.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що на підставі договору купівлі -продажу нерухомого майна від 02 листопада 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4525, він набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 . У відповідності до вимог закону позивач провів державну реєстрацію права власності на цю квартиру.

Зазначав, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року у справі №2601/21713/12 задоволено позов Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр про звернення стягнення на предмет іпотеки та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором позики від 11 лютого 2011 року, з урахуванням штрафних санкцій у розмірі 1 042 694 грн 05 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 підставі договору купівлі - продажу квартири від 02 листопада 2010 року, а саме, визнано право власності на зазначену квартиру за Компанією «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр. Зобов`язано комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації права власності на об`єкти нерухомого майна» вчинити реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Компанією «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр.

Зазначав, що у 2016 році він звернувся до апеляційного суду міста Києва із апеляційною скаргою на вказане рішення суду. Постановою апеляційного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року було скасовано, а провадження у справі закрито, у зв`язку із припиненням діяльності Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр. 16 листопада 2016 року Компанія «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр відповідно до договору купівлі-продажу відчужила спірну квартиру ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що майно, яке належало йому на праві власності на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року, що в подальшому було скасоване апеляційним судом, вибуло з його володіння, користування та розпорядження поза його волею, позивач на підставі ст.388 ЦК України просив витребувати квартиру АДРЕСА_2 у ОСОБА_2 на свою користь.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Паншин Д.Д.подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не підтверджено, що спірне майно вибуло з його власності поза його волею, оскільки такі висновки не відповідають обставинам справи та матеріалам справи. Вказує, що на підтвердження відсутності його волі на відчуження спірної квартири він надав суду першої інстанції постанову апеляційного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року, якою скасовано рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року у справі №2601/21713/12 та встановлено його незаконність, що є доказом протиправності позбавлення його права власності на квартиру. Також зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оскільки представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , який приймав участь у розгляді справи №2601/21713/12 за позовом Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнав позовні вимоги, то воля ОСОБА_1 щодо виходу квартири з його власності була вільною, так як вказаний представник не був уповноважений на ведення справи. Вказує, що довіреність на ім`я ОСОБА_4 була видана ОСОБА_1 на представлення його інтересів з питань визнання права власності, а не звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначає, що допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 хоча і підтвердив, що дійсно визнав позов і засвідчив, що зробив це за згодою ОСОБА_3 , однак він не пояснив суду, чому представляв інтереси особи у справі, повноваження на представлення яких йому дано не було та не надав жодного доказу про те, що ОСОБА_6 виявив волю на позбавлення себе майна у зв`язку з визнанням позову Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також вказує, що свідок ОСОБА_5 підтвердив, що представляв інтереси ОСОБА_3 в іншій справі, яка стосувалась визнання його права власності. Тому вважає, що судом першої інстанції безпідставно були прийняті покази свідка щодо волевиявлення ОСОБА_3 та покладені в основу рішення.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Дубов Г.О. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив відсутність підстав для витребування спірного майна із володіння відповідача у порядку ст.ст. 387, 388 ЦК України. Вказує, що на момент укладання договору купівлі-продажу від 16 листопада 2016 року, на підставі якого відповідач набула право власності на спірну квартиру, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року у справі №2601/21713/12 набрало законної сили та було чиннимще протягом майже двох років після укладання цього договору. Зазначає, що скасування рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року автоматично не свідчить про відсутність волевиявлення власника щодо відчуження належного йому майна. Під час розгляду справи №2601/21713/12 за позовом Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпрпро звернення стягнення на спірну квартирупредставник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 позов визнав в повному обсязі і проти ухвалення судом рішення про задоволення позову не заперечував. Крім того, у суді першої інстанції допитаний як свідок ОСОБА_4 підтвердив, що представляв інтереси ОСОБА_1 в декількох цивільних справах, в тому числі, у справі за позовом Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр про звернення стягнення на предмет іпотеки, мав відповідний обсяг процесуальних повноважень на вчинення дій в інтересах ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, яка не передбачала обмежень щодо його участі в конкретних цивільних справах. Вказує, що скасування апеляційним судом міста Києва рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року у справі №2601/21713/12 не має правового значення у даній справі, оскільки істотним для вирішення справи є встановлення наявності або відсутності волі власника або ж його повноважного представника на відчуження спірного нерухомого майна. Крім того, на момент ухвалення рішення Голосіївським районним судом міста Києва рішення від 12 грудня 2012 року у справі №2601/21713/12 та набрання ним законної сили, ОСОБА_1 знав про його існування та зміст, а тому наявні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності, про застування якого було заявлено стороною відповідача під час розгляду справи у суді першої інстанції. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02 листопада 2010 року ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4525 (а.с.10-12, т.1).

17 листопада 2010 року комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації права власності на об`єкти нерухомого майна»зареєстровано право власності на вказану вище квартиру за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 лимстопада 2010 року (а.с.13, т.1).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року у справі №2601/21713/12 задоволено позов Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором позики від 11 лютого 2011 року, з урахуванням штрафних санкцій у розмірі 1 042 694 грн 05 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 листопада 2010 року, а саме, визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за Компанією «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр з поточною ціною реалізації предмета іпотеки 967 739 грн 00 коп. Зобов`язано комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації права власності на об`єкти нерухомого майна» вчинити реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Компанією «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр (а.с.85-89, т.1).

Постановою апеляційного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року скасовано, провадження у справі №2601/21713/12 за позовом Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки закрито. При цьому, апеляційний суд дійшов висновку, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності. Також апеляційним судом встановлено, що позивач Компанія «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр припинила свою діяльність та виключена з реєстру 04 липня 2018 року. Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, то апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду на підставі положень ст.ст.255,377 ЦПК України підлягає скасуванню із закриття провадження у справі (а.с.14-17, 31-34, т.1).

Також судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16 листопада 2016 року Компанія «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр відчужила квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 за ціною 4 680 000 грн 00 коп. (а.с.90-91, т.1).

Наведені обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири у розумінні ч.5 ст.12 ЦК України, оскільки доказів її обізнаності про те, що вона купує майно не у власника, матеріали справи не містять. Компанія «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр на законних підставах володіла спірної квартирою та розпорядилась нею з власної волі.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи позивача ОСОБА_1 про те, що спірна квартира вибула з його власності поза його волею та він не був обізнаний про це, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Суд першої інстанції зазначив, що факт скасування рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року у справі №2601/21713/12 беззаперечно не свідчить про відсутність волевиявлення власника щодо відчуження належного йому майна, а також те, що це майно вибуває з його власності поза його волею, оскільки судом встановлено, що на час ухвалення судом рішення у справі №2601/21713/12 ОСОБА_1 забезпечив явку свого представника - ОСОБА_4., який діяв від його імені на підставі належним чином оформленої довіреності та визнав позов Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також суд дійшов висновку, що оскільки спірна квартира вже передана у власність третій особі, то позивач має право на відшкодування заподіяних збитків з Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр, а не на витребування майна з чужого володіння відповідача ОСОБА_2 .

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

У ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення ч.1 ст.388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 вибула із власності ОСОБА_1 на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року, яке в подальшому було скасовано постановою апеляційного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року, колегія суддів приходить до висновку, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 поза його волею.

Однак суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України належним чином не врахував наведених вище положень закону та правових висновків Верховного Суду України і Великої Палати Верховного Суду, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що на час ухвалення судом рішення у справі №2601/21713/12 ОСОБА_1 забезпечив явку свого представника - ОСОБА_4., який діяв від його імені на підставі належним чином оформленої довіреності, та визнав позов Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр про звернення стягнення на предмет іпотеки, що свідчить про наявність волевиявлення власника щодо відчуження належного йому майна, а також те, що це майно вибуває з його власності за його волею.

Також суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов хибного висновку про те, що у даному випадку позивач має право на відшкодування заподіяних збитків з Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр, оскільки постановою апеляційного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року встановлено, що Компанія «ТІ.І.І Крісто ЛТД» Кіпр припинила свою діяльність та виключена з реєстру 04 липня 2018 року (свідоцтво Міністерства енергетики, торгівлі, промисловості і Туризму, Департамент реєстратора компаній та офіційного отримувача Нікосія від 19 липня 2018 року). Наявність правонаступників Компанії «ТІ.І.І Крісто ЛТД» Кіпр не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 про витребування майнане підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За змістом ст. 330 ЦК України виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їхні рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

У контексті вирішення цієї справи необхідно враховувати і позицію Європейського суду з прав людини в справі ALENTSEVA v. RUSSIA (№ 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). У ній суд зазначив, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_7., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій у справі перед тим, як квартира перейшла до ОСОБА_7. як спадкоємця Р., відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру ОСОБА_7. стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви ОСОБА_7. про визнання його спадкоємцем Р. По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені ОСОБА_7. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності ОСОБА_7. Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях ОСОБА_7. В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій ОСОБА_7. було порушено. З огляду на, що ОСОБА_7 був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття Р. квартири ОСОБА_7. практично збіглося з його визнанням як спадкоємця Р. і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії ОСОБА_7 і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду.

Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

У даній справі, рішення у якій переглядається в апеляційному порядку, в аспекті пропорційності та мети втручання у право мирного володіння майном відповідача ОСОБА_2 , фактичного її позбавлення права власності без жодної компенсації, необхідно також зазначити таке.

По справі встановлено, що первинно спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 до Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр за борги, тобто не безоплатно.

Вказані обставини дають підстави для висновку, що мета, яку переслідує позивач, та наслідки для відповідача як добросовісного набувача у вигляді безоплатного позбавлення її майна, яким вона тривалий час володіє, є неспівмірними.

У момент придбання відповідачем ОСОБА_2 спірної квартири АДРЕСА_1 у Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр, вона не могла проявити розумну обачність та не могла знати про те, що квартира вибула з власності ОСОБА_1 поза його волею, оскільки Компанія «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр відчужувала квартиру на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року, тобто на підставі акта реалізації легітимної судової влади, що здатний привести в дію універсальний механізм захисту права.

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 , із власності якої ОСОБА_1 просить витребувати спірну квартиру, позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр, у якої вона придбала цю квартиру, про відшкодування збитків на підставі ч.1 ст.661 ЦК України, оскільки встановлено, що Компанія «ТІ.І.І Крісто ЛТД» Кіпр припинила свою діяльність з 04 липня 2018 року без правонаступництва та її цивільна правоздатність припинилася, що виключає можливість пред`явлення відповідачем до неї позовних вимог про відшкодування збитків.

Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у ОСОБА_2 , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить висновку, що перекладання на третіх осіб наслідків скасування рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року у справі №2601/21713/12, яким за Компанією «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр визнано право власності на спірну квартиру, та задоволення позову сausa formalis (з формальних підстав) матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на ОСОБА_2 , а отже, буде непропорційним і становитиме порушення статті 1 Першого протоколу.

ОСОБА_2 , придбаваючи квартиру, якою володіла Компанія «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр на підставі судового рішення, яке є актом правосуддя, мала усі підстави вважати, що таке рішення є законним та розраховувати на певний стан речей, тобто правомірно очікувала, що Компанія «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр, відчужуючи їй квартиру має право нею розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти.

Аналогічні правові висновки щодо неприйнятності конструкції, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат та заборони покладення на добросовісного набувача індивідуального та надмірного тягару викладена Верховним Судом у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 204/198/16-ц (провадження № 61-231св18), у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 522/23155/16-ц (провадження № 61-48368св18), у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 2/1522//12319/11 (провадження № 61-25529св18), у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 2-3872/11 (провадження № 61-28557св18), у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 345/4014/17-ц (провадження № 61-41454св18).

За таких обставин колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майнане підлягає задоволенню з наведених вище підстав, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Паншина Дмитра Дмитровича задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києвавід 25 листопада 2019 року в мотивувальній частині змінити, виклавши її в редакції цієї постанови, в іншій частині це рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: