Постанова

Іменем України

27 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 369/3789/18

провадження № 61-7901св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року у складі судді Ковальчук Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року в складі колегії суддів:Мостової Г. І., Волошиної В. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання набутої квартири об`єктом спільної сумісної власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач проживали однією сім`єю як чоловік та жінка у період з 09 липня 2013 року до 21 серпня 2016 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проживали у найманій квартирі. За час спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Задля поліпшення житлових умов було вирішено придбати квартиру, але правовстановлюючі документи були оформлені на відповідача, позивач вважав, що придбана квартира є спільною сумісною власністю, оскільки була придбана під час спільного проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 09 липня 2013 року до 21 серпня 2016 року. В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання майна - спільним майном сторін у справі, суд першої інстанції виходив з того, що сам факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах не є підставою для визнання спільної сумісної власності на придбану квартиру, а позивачем не надано достатньо належних і допустимих доказів, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року скасовано у частині відмови у визнанні квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - з ухваленням нового рішення про задоволення позову у цій частині.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року залишено без змін.

Вирішено питання судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, установивши, що спірна квартира була придбана під час спільного проживання сторін у справі, дійшов висновку, що наявні підстави для визнання її спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 369/3789/18, витребувано її з Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2020 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду повістю, рішення суду першої інстанції скасувати в часині задоволення позову та у цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, у іншій частині рішення залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, позивачем не доведено, а судом не перевірено, що позивач та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а матеріали справи не містять доказів того, що в спірний період сторони були пов`язані спільним побуто та між ними існували відносини, що притаманні подружжю. Спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача.

Крім того, суди не застосували висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, від 12 червня 2018 року у справі № 927/976/17, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-66цс13, від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.

Доводи інших учасників справи

У червні 2020 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказував, що оскаржені судові рішення є законними і обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Зазначав, що відповідач, зловживаючи своїми процесуальними правами, не надала суду докази на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суди встановили, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вишневеміськреконструкція» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 16 вересня 2013 року № Г23.37-07-16092013-ИП.

Відповідно до умов якого, продавець зобов`язується передати, а покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на квартиру, ціна майнових прав на квартиру становить 306 379,36 грн, що на дату укладання цього договору еквівалентно 38 330,96 дол. США, ціну майнових прав на квартиру покупець сплачує шляхом перерахування початкового авансового, чергових авансових та остаточного платежів на банківський рахунок продавця у публічному акціонерному товаристві «Укргазбанк» (далі - ПАТ «Укргазбанк»), сума авансових платежів становить - 299 287,09 грн, перший авансовий платіж - 136 168,59 грн, сума остаточного платежу - 7 092,27 грн.

Відповідно до довідки ПАТ «Укргазбанк» від 13 лютого 2020 року № 5-45/73/2020 ОСОБА_2 здійснювала платежі через касу відділення № 45 з призначенням платежу: плата за договором від 16 вересня 2013 року № Г23.37-07-16092013-ИП.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 серпня 2015 року ОСОБА_2 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача та відповідача народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 05 серпня 2016 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 листопада 2016 року у справі № 369/9403/16-ц, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2017 року та постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року, розглядалась справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки і піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про усунення перешкод у вихованні, спілкуванні з дитиною та визначення способів участі батька у вихованні дитини, встановлено такі обставини:

« ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Його син проживає разом з матір`ю з ОСОБА_2 , з якою він перебував у цивільному шлюбі з 09 липня 2013 року до 21 серпня 2016 року, проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. Кошти на утримання сина він щомісячно сплачує в добровільному порядку, а також сплачує додаткові витрати на дитину за потребою відповідача».

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини та надання дозволу на оформлення документів для виїзду.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 зазначала наступні обставини в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме: з липня 2013 року до липня 2016 року ОСОБА_2 проживала разом із ОСОБА_1 без укладання шлюбу.

Згідно з рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 червня 2017 року у справі № 759/14224/16-ц, яке набрало законної сили 23 червня 2017 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини та надання дозволу на оформлення документів для виїзду, встановлено такі обставини:

«Позивач мотивує свої вимоги тим, що з липня 2013 року до липня 2016 року позивач проживала разом з ОСОБА_1 без укладення шлюбу.»

«Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали разом з липня 2013 року до липня 2016 року».

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, установивши, що ОСОБА_1 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в період з 09 липня 2013 року до 21 серпня 2016 року, в будь-якому іншому шлюбі в цей період жоден із них не перебував, дійшли правильного висновку про наявність підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю позивача та відповідача у вказаний період.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною четвертою статті 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суди встановили, що спірна квартира придбана сторонами в період спільного проживання.

Придбання спірного майна за особисті кошти в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з позивачем, відповідач не довів належними та допустимими доказами.

Посилання заявника на висновки, викладені у постановах в постановах Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, від 12 червня 2018 року у справі № 927/976/17, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-66цс13, від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 не заслуговують на увагу, оскільки у зазначених справах та у справі, яка є предметом розгляду, правовідносини не є подібними, вони відрізняються за предметом та підставами позову, змістом позовних вимог та характером спірних правовідносин. У постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-66цс13, від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 предметом спору є поділ спільного майна подружжя, у справі № 927/976/17 від 12 червня 2018 року про визнання недійсним контракту на поставку сільськогосподарської продукції.

Колегія суддів також відхиляє посилання касаційної скарги на те, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя суперечать висновкам Верховного Суду України, викладеному в постанові Верховного Суду України в справі № 6-148цс12 від 12 грудня 2012 року, оскільки у вказаній справі Верховний Суд України дійшов висновку, що касаційний суд передчасно застосував до спірних правовідносин положення статті 74 СК України, залишивши поза увагою свідоцтво про повторну реєстрацію шлюбу у 1998 році.

У справі, що переглядається, суди встановили проживання сторін без реєстрації шлюбу, що дає підстави для застосування вимог статті 74 СК України.

Отже, у зазначених справах встановлені різні фактичні обставини, що не свідчить про невідповідність оскаржених судових рішень викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки такі судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те, що судом касаційної інстанції рішення не змінюється та не ухвалюється нове рішення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року у нескасованій частині та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун

М. Є. Червинська