Житомирський апеляційний суд
Справа №285/373/19 Головуючий у 1-й інст. Заполовська Т. Г.
Категорія 76 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 285/373/19 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Заполовської Т.Г.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що протягом періоду з 4 січня 2018 року по 31 травня 2018 року працював у ФОП ОСОБА_2 на посаді водія-експедитора та звільнився з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. В день звільнення відповідач не виплатила йому заборгованість по заробітній платі у розмірі 13209 грн. 85 коп.

В подальшому , 12 червня 2018 року, він знову був прийнятий на посаду водія-експедитора ФОП ОСОБА_2 . Протягом періоду з 18 грудня 2018 року по 22 грудня 2018 року перебував на лікуванні та у зв`язку із систематичною невиплатою відповідачем заробітної плати не мав бажання продовжувати трудові правовідносини й 20 грудня 2018 року засобами поштового зв`язку направив на адресу ФОП ОСОБА_2 заяву про звільнення з роботи з 26 грудня 2018 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Вказана заява не була вручена адресату й повернулась з відповідною відміткою працівника поштового відділення.

ОСОБА_1 зазначає, що після закінчення періоду його тимчасової непрацездатності, 26 грудня 2018 року, в перший робочий день після вихідних, він вийшов на роботу та повторно подав ФОП ОСОБА_2 заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Проте, його повідомили про звільнення з роботи згідно з п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України та вручили трудову книжку із записом про розірвання трудового договору з 18 грудня 2018 року за систематичне невиконання трудових обов`язків.

Позивач вважає, що його звільнення не відповідає вимогам трудового законодавства, оскільки трудовий договір розірвано під час його тимчасової непрацездатності. Окрім того, він жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності за невиконання трудових обов`язків, що, в свою чергу, виключає можливість звільнення на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Також вказує, що, окрім заборгованості у розмірі 13209 грн. 85 коп., яка виникла за період його роботи з 4 січня по 31 травня 2018 року, відповідач не виплачувала йому заробітну плату протягом наступних періодів: з 12 червня 2018 року по 30 червня 2018 року у розмірі 1948 грн. 06 коп.; з 1 липня 2018 року по 30 вересня 2018 року у розмірі 9158 грн. 58 коп.; з 1 жовтня 2018 року по 30 листопада 2018 року у сумі 5994 грн. 02 коп.; з 1 грудня 2018 року по 18 грудня 2018 року у розмірі 1798 грн. 20 коп. Таким чином, загальний розмір заборгованості з виплати заробітної плати становить 32108 грн. 71 коп. Вказані кошти не були виплачені у день звільнення.

Враховуючи вищезазначене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з ФОП ОСОБА_2 на свою користь заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 32108 грн.71 коп.

Окрім того, просив визнати незаконними та скасувати наказ №8 від 18 грудня 2018 року про його звільнення з роботи на підставі ч.3 ст.40 КЗпП України, а також наказ від 29 грудня 2018 року про оголошення догани, поновити його на посаді водія-експедитора ФОП ОСОБА_2 з 19 грудня 2018 року та зобов`язати відповідача звільнити його за ч.3 ст.38 КЗпП України у день поновлення на роботі, провести з ним остаточний розрахунок у день звільнення та внести відповідні записи у трудову книжку.

Також ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати 30000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 25958 грн. 33 коп. заборгованості по заробітній платі з виключенням сум відрахування на податки.

Визнано незаконним та скасовано наказ ФОП ОСОБА_2 №8 від 18 грудня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 за ч.3 ст.40 КЗпП України.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь позивача 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді водія-експедитора ФОП ОСОБА_2 з 18 грудня 2018 року та зобов`язано відповідача звільнити ОСОБА_1 за ч.3 ст.38 КЗпП України у день поновлення на роботі, провести з ним остаточний розрахунок та внести відповідні записи у трудову книжку.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь позивача 42306 грн. 82 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, без виключення сум відрахування на податки.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Зокрема, зазначає, що суд не з`ясував дійсні обставини справи й причини конфліктної ситуації, яка виникла між позивачем та роботодавцем. Так, 14 грудня 2018 року ОСОБА_1 здійснив ДТП на орендованому нею автомобілі, який використовувався у підприємницькій діяльності, й зник з місця пригоди. При цьому, він неправомірно заволодів цим транспортним засобом й повернув його лише 26 грудня 2018 року, після втручання працівників поліції. Раніше, 22 жовтня 2018 року, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, позивач також неправомірно заволодів автомобілем та викрав підзвітні грошові кошти. В подальшому він не з`являвся на роботі, а після його виходу 29 жовтня 2018 року був виданий наказ про оголошення йому догани. Вказана обставина була врахована при вирішенні питання щодо його звільнення, оскільки в даному випадку має місце систематичне порушення позивачем трудової дисципліни та невиконання ним трудових обов`язків.

ОСОБА_2 зазначає, що суд не надав належної оцінки доказам, які підтверджують відсутність заборгованості з виплати позивачеві заробітної плати. Так, долучені до матеріалів справи банківські квитанції містять інформацію про те, що заробітна плата ОСОБА_1 протягом спірного періоду була виплачена в повному обсязі. Виплату заробітної плати за її дорученням здійснювала ОСОБА_3 . Окрім того, відсутність заборгованості з виплати заробітної плати підтверджується довідками ДВС щодо відрахування із заробітку ОСОБА_1 аліментів. Суд залишив поза увагою й наявну в матеріалах справи розписку, написану позивачем 26 грудня 2018 року про те, що він не має жодних претензій до ФОП ОСОБА_2 .

Звертає увагу на ту обставину, що листок тимчасової непрацездатності не був наданий позивачем 26 грудня 2018 року, про свій стан здоров`я ОСОБА_1 її не повідомляв, а оформив цей документ пізніше, у зв`язку з тим, що його викликали до поліції для надання пояснень щодо вчиненої ним ДТП та факту заволодіння орендованим автомобілем.

Також вважає, що позов поданий до суду з пропуском строку позовної давності, оскільки він був звільнений 18 грудня 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що належними та допустимими доказами виплати йому заробітної плати можуть були лише платіжні відомості, розписки про отримання заробітної плати чи банківські документи, які містять інформацію про переказ коштів із призначенням виплата заробітної плати. Такі докази не були надані суду. Таким чином, суд обґрунтовано частково задовольнив його вимоги.

В судовому засіданні представники ФОП ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу.

Представник ОСОБА_3 пояснила, що факт виплати заробітної плати позивачеві підтверджується дорученнями на переказ заробітної плати на рахунок ОСОБА_1 . Проте у банківських квитанціях призначення платежу було вказане переказ грошових коштів, оскільки за дорученням своєї матері ОСОБА_2 вона перераховувала кошти зі своєї платіжної картки й, не будучи зареєстрованою ФОП та не перебуваючи з позивачем у трудових правовідносинах, була позбавлена можливості вказати про виплату саме заробітної плати ОСОБА_1 .

Доручення на переказ заробітної плати були сформовані бухгалтером ФОП ОСОБА_2 . Ці докази не були надані в суді першої інстанції з тих підстав, що суд не задовольнив клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи й ухвалив рішення.

Також ОСОБА_3 пояснила, що позивач, отримуючи заробітну плату, відмовлявся ставити свій підпис у платіжних відомостях, посилаючись на свою зайнятість та брак часу. Окрім того, ФОП ОСОБА_2 та позивач перебували в різних населених пунктах, що ускладнювало можливість документально підтвердити факт виплати заробітної плати.

На думку представника позивача, апеляційна скарга є безпідставною. Надані відповідачем квитанції не свідчать про виплату заробітної плати позивачеві, а лише вказують про перерахунок ОСОБА_3 грошових коштів. Як пояснив позивач, ці грошові кошти сплачувались за надання ним послуг, не пов`язаних з виконанням трудових обов`язків.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що з 4 січня 2018 року по 31 травня 2018 року ОСОБА_1 обіймав посаду водія-експедитора ФОП ОСОБА_2 та був звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

Наказом ФОП ОСОБА_2 від 12 червня 2018 року позивача знову прийнято на посаду водія-експедитора.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4 з 18 грудня 2018 року по 22 грудня 2018 року перебував на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності.

Наказом ФОП ОСОБА_2 №8 від 18 грудня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади водія- експедитора згідно з ч.3 ст.40 КЗпП України.

26 грудня 2018 року позивач звернувся до ФОП ОСОБА_2 із заявою про звільнення з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.

Відповідно до приписів п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника ( статті 38,39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу ( статті 40,41).

Пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Згідно з ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

У ч.3 ст.40 КЗпП України закріплене правило про те, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності ( крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Матеріали справи свідчать, що наказ №8 від 18 грудня 2018 року про звільнення позивача на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України був виданий в період його тимчасової непрацездатності, що свідчить про порушення ФОП ОСОБА_2 вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Окрім того, обґрунтовуючи застосування підстав для розірвання трудового договору у зв`язку із систематичним невиконання ОСОБА_1 без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідач у наказі послалась на акти №1 та №2.

Так, акт №1 від 22 жовтня 2018 року засвідчує ту обставину, що 22 жовтня 2018 року ОСОБА_1 перебував на роботі у стані алкогольного сп`яніння. Акт №2 містить інформацію про те, що позивач 17 грудня 2018 року пошкодив орендований відповідачем автомобіль, викрав документи суворої звітності, відмовився повернути транспортний засіб ФОП ОСОБА_2 , завдавши матеріальний збиток останній.

Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, вказані обставини не свідчать про те, що до позивача раніше були застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Обґрунтовуючи наявність підстав для звільнення позивача згідно з п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, представники ФОП ОСОБА_2 посилались на те, що наказом від 29 жовтня 2018 року позивачеві оголошено догану. Проте, дана обставина не вказує на систематичне невиконання ОСОБА_1 трудових обов`язків.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача.

Порушення вимог трудового законодавства при звільненні працівника є підставою для поновлення його на роботі.

Разом з тим, матеріали справи містять письмову заяву позивача, адресовану ФОП ОСОБА_2 про звільнення з 26 грудня 2018 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.

Отже, в даному випадку позивач, не бажаючи продовжувати трудові правовідносини, скористався наданим йому правом та звернуся до ФОП ОСОБА_2 з письмовою заявою про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору з наведених підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив поновити його на роботі й одночасно зобов`язати відповідача звільнити його згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України.

Оскільки звільнення позивача відбулось з порушенням вимог КЗпП України й він у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, колегія суддів приходить до висновку про визнання звільнення незаконним і, не поновлюючи ОСОБА_1 на роботі, вважає за необхідне змінити дату звільнення та формулювання його причин з посиланням на ч.3 ст.38 КЗпП України.

При цьому, матеріали справи містять докази невиплати позивачеві заробітної плати, що є самостійною та достатньою підставою для розірвання трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.

Наявні в матеріалах справи копії трудових договорів свідчать про те, що заробіток позивача протягом спірного періоду становив 3723 грн.

Обґрунтовуючи відсутність заборгованості, представники відповідача посилались на квитанції, які підтверджують переказ ОСОБА_3 грошових коштів на рахунок позивача, відкритий в АТ ПриватБанк.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що вказані документи не свідчать про виплату заробітної плати, оскільки переказ коштів здійснювався не ФОП ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 . Окрім того, призначення платежу у цих квитанціях зазначене переказ на картку.

Враховуючи ту обставину, що у трудових спорах обов`язок доводити відсутність порушення вимог законодавства покладається на власника чи уповноважений ним орган, а у даній справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження виплати позивачеві заробітної плати, колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості з виплати заробітної плати.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував про невиплату йому заробітної плати у розмірі 13209 грн. 85 коп., яка виникла за період його роботи з 4 січня по 31 травня 2018 року. Окрім того, посилався на те, що відповідач не виплатила йому заробітну плату з 12 червня 2018 року по 30 червня 2018 року у розмірі 1948 грн. 06 коп.; з 1 липня 2018 року по 30 вересня 2018 року у розмірі 9158 грн. 58 коп.; з 1 жовтня 2018 року по 30 листопада 2018 року у сумі 5994 грн. 02 коп.; з 1 грудня 2018 року по 18 грудня 2018 року у розмірі 1798 грн. 20 коп.

Разом з тим, відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків свідчать про те, що за період роботи у ФОП ОСОБА_2 з 4 січня 2018 року по 31 травня 2018 року позивачеві нараховано заробітну плату у розмірі 11169 грн. й вказані кошти були виплачені останньому.

Таким чином, відсутні підстави стверджувати про наявність заборгованості з виплати заробітної плати за період з 4 січня по 31 травня 2018 року.

Водночас, відповідачем не спростовані доводи ОСОБА_1 про невиплату йому заробітної плати за періоди з 12 червня 2018 року по 30 червня 2018 року у розмірі 1948 грн. 06 коп.; з 1 липня 2018 року по 30 вересня 2018 року у розмірі 9158 грн. 58 коп.; з 1 жовтня 2018 року по 30 листопада 2018 року у сумі 5994 грн. 02 коп.; з 1 грудня 2018 року по 18 грудня 2018 року у розмірі 1798 грн. 20 коп. Загальний розмір такої заборгованості становить 18898 грн. 86 коп.

Посилання представників відповідача на звіти про здійснені державним виконавцем відрахування із заробітку позивача , а також на постанову головного державного виконавця від 18 березня 2018 року, не спростовують відсутність заборгованості, оскільки зазначені документи вказують лише на ту обставину, що при стягненні аліментів була врахована заробітна плата позивача у розмірі 3723 грн. Однак, зазначене не є беззаперечним та належним доказом виплати заробітної плати позивачеві.

Окрім того, факт написання позивачем розписки від 26 грудня 2018 року про відсутність у нього претензій до ФОП ОСОБА_2 не є належним та допустимим доказом виплати заробітної плати у трудових правовідносинах.

Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню 18898 грн. 86 коп. заборгованості з виплати заробітної плати.

Оскільки трудові правовідносини між сторонами припинились у зв`язку подачею позивачем заяви про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги про наявність між сторонами конфлікту та звернення ФОП ОСОБА_2 до поліції не звільняють останню від обов`язку дотримуватись вимог законодавства при звільненні позивача.

Враховуючи вищезазначене, рішення в частині стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі слід змінити, зменшивши суму, яка підлягає стягненню, з 25958 грн. 33 коп. до 18898 грн. 86 коп.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді водія-експедитора ФОП ОСОБА_2 з 18 грудня 2018 року, а також в частині зобов`язання ФОП ОСОБА_2 звільнити ОСОБА_1 на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у день поновлення на роботі, провести остаточний розрахунок на день звільнення та внести відповідні записи у трудову книжку,- підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення,- про зміну підстав та дати звільнення ОСОБА_1 з посади водія-експедитора ФОП ОСОБА_2 з 18 грудня 2018 року за систематичне невиконання трудових обов`язків ( частина 3 статті 40 КЗпП України) на звільнення з 26 грудня 2018 року за частиною третьою статті 38 КЗпП України.

Рішення в частині стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, - про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи -підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 грудня 2019 року в частині стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі змінити, зменшивши суму, яка підлягає стягненню, з 25958 грн. 33 коп. до 18898 грн. 86 коп.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді водія-експедитора ФОП ОСОБА_2 з 18 грудня 2018 року, а також в частині зобов`язання ФОП ОСОБА_2 звільнити ОСОБА_1 на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у день поновлення на роботі, провести остаточний розрахунок на день звільнення та внести відповідні записи у трудову книжку,- скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Змінити підставу та дату звільнення ОСОБА_1 з посади водія-експедитора ФОП ОСОБА_2 з 18 грудня 2018 року за систематичне невиконання трудових обов`язків ( частина 3 статті 40 КЗпП України) на звільнення з 26 грудня 2018 року за частиною третьою статті 38 КЗпП України.

Рішення в частині стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, - про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: