КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/8019/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Сержанюка А.С., Семенюк Т.А.,

за участю секретаря Потоцької О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 27 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 , визнання квартири за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за кожним із сторін право власності на Ѕ зазначеної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.11.1985 р. між сторонами був укладений шлюб, який розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 18.10.2017 р.

За час перебування у шлюбі за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.1994 р. була придбана квартира АДРЕСА_2 , а отже вона є спільною власністю подружжя і відповідно до ст.70 СК України частки сторін у даному майні є рівними.

Крім того, позивач зазначає, що, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі ним на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним комунальним підприємством «Житлофонд» Мінського району 03.04.1993 р. набуто у приватну власність квартиру АДРЕСА_4 , яка є особистою власністю позивача.

30.08.2006 р. зазначена квартира була відчужена за 3333000 гривень на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., реєстровий № 3409 і в той же день позивачем придбана квартира АДРЕСА_1 за 15000 гривень.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 придбана за кошти, отримані від реалізації квартири, що була власністю позивача, останній просить визнати її особистою власністю та не включати до складу майна, що є спільним майном подружжя.

Відповідач звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , відповідно до якого просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , а квартиру АДРЕСА_1 визнати спільним майном подружжя, яке поділити, визнавши за кожною із сторін право власності на Ѕ зазначеної квартири.

Вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що в період перебування у шлюбі на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації державного житлового фонду заводу «Арсенал», вона набула в особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_6 , яку на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.1994 р. відчужила за 103000000 карбованців. В той же день, вона уклала договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_3 , на підставі якого набула право власності на кв. АДРЕСА_2 .

Позивач посилається на те, що зазначена квартира була придбана за 110000000 карбованців, з яких 103000000 карбованців, кошти від реалізації квартири, що належала їй на праві власності, а 7000000 були її особистими коштами, які вона отримала від матері в якості повернутої позики, ще до шлюбу.

Зважаючи на те, що квартира АДРЕСА_2 придбана за особисті кошти відповідачки, остання просить визнати її особистою власністю.

Крім того, відповідач зазначає, що єдиним майном, яке було придбано сторонами за час шлюбу є кв. АДРЕСА_1 , в зв`язку з чим просить визнати її спільним майном подружжя та поділити між сторонами в рівних частках.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 27 січня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 . В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 4000 гривень. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_2 спільним сумісним майном подружжя і визнати за сторонами право власності по Ѕ її частини, оскільки спір в цій частині судом між сторонами не вирішений.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що квартира АДРЕСА_6 належала не тільки ОСОБА_4 , а і ОСОБА_5 . Відомостей про розмір часток та коштів отриманих особисто ОСОБА_4 не має.

Крім того з договору купівлі-продажу квартири квартира АДРЕСА_6 вбачається, що продавці отримали кошти до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_2 зазначено, що оплата вартості спірної квартири здійснена 19 серпня 1994 року, що не узгоджується із доводами ОСОБА_4 щодо продажу однієї квартири та придбання за виручені від такого продажу кошти іншої спірної квартири.

Сумнівні також доводи ОСОБА_4 про використання нею для придбання спірної квартири грошових коштів позичених у своєї матері у розмірі 10000000 крб. та викликають сумнів і підозру розписка про повернення цих коштів, оскільки про розписку стало відомо лише після ознайомлення із зустрічним позовом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який був зареєстрований 15.11.1985 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 1465.

На підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 18.10.2017 року шлюб між сторонами було розірвано.

Згідно інформації, наданої 26.09.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., 30.08.2006 року нею за № 3409у був посвідчений договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Відчужувана квартира належала ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним комунальним підприємством «Житлофонд» Мінського району від 03.04.1993 року. Продаж квартири відбувся за 333300 гривень.

Того ж дня, 30.08.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., відповідно до якого позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 . Продаж квартири відбувся за 15000 гривень.

Також судом встановлено, що 27.07.1994 року ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 , 1986 року народження, на Українській біржі «Десятинна» уклала договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продала квартиру АДРЕСА_6 , яка належала їм на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації державного житлового фонду заводу «Арсенал» 27.10.1993 року

Згідно п. 6 зазначеного договору квартира продана за 103000000 карбованців.

В той же день, 27.07.1994 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на Українській біржі «Десятинна» був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно з п.6 Договору квартира придбана за 110000000 карбованців, які покупець зобов`язалась сплатити протягом двох тижнів.

Крім того, 20.07.1994 р. ОСОБА_2 була надана розписка її матері, ОСОБА_8 , про отримання від неї в якості повернення суми позики 10000000 карбованців.

08.09.1994 р. ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на кв. АДРЕСА_2 .

Оскільки, квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_1 за кошти, отримані від реалізації належної йому на праві власності кв. АДРЕСА_4 , про що свідчить і місце та час укладення даних договір, вартість відчуженого та придбаного майна, суд прийшов до висновку, що дана квартира є особистою власністю ОСОБА_1 і не може бути предметом поділу, як спільне майно подружжя, оскільки доказів того, що даний об`єкт нерухомості був придбаний за спільні кошти подружжя матеріали справи не містять і даний факт не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи.

З огляду на викладене вимоги позивача за первісним позовом в цій частині підлягають задоволенню, а вимоги відповідача за зустрічним позовом щодо визнання кв. АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та її розподіл в рівних частках не підлягають задоволенню.

При цьому суд вважав необґрунтованими і недоведеними в ході розгляду справи вимоги позивача за первісним позовом щодо визнання кв. АДРЕСА_2 спільним майном подружжя та розподіл даного майна відповідно до положень ст.70 СК України.

Суду надані доказі, які були досліджені в ході розгляду справи, що дана квартира була придбана в день продажу ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина, квартири АДРЕСА_6 , що належала їм на праві власності, яке вони набули в порядку приватизації житлового фонду.

Дана квартира була придбана за ціною 110000000 карбованців, що відмінна від ціни продажу кв. АДРЕСА_6 на 7000000 карбованців.

Суд не прийняв до уваги посилання відповідача, ОСОБА_2 , що кв. АДРЕСА_2 є її особистою власністю, оскільки при продажу кв. АДРЕСА_6 вона діяла не лише в своїх інтересах, а і в інтересах неповнолітнього сина і зазначена квартира належала їм на праві власності в рівних частках, а отже син відповідача має право на частку в квартирі АДРЕСА_2 , яка була придбана і за рахунок продажу його частки в кв. АДРЕСА_6 .

Суд критично поставився до розписки від 20.07.1994 року від імені ОСОБА_2 , що надана її матері ОСОБА_8 , яку відповідач подала на підтвердження належності їй 7000000 карбованців, які зі її слів були витрачені на придбання кв. АДРЕСА_2 , оскільки в ході розгляду справи сторона позивача ставила під сумнів дату виготовлення даної розписки і у справі призначалась технічна експертиза, однак відповідачем не були надані об`єкти дослідження для надання відповідного висновку експерта щодо дати виготовлення розписки.

Крім того, на думку суду, відповідачем не доведено можливість надання нею у позику своїй матері зазначених сум грошових коштів.

З огляду на викладене, без доведеності походження 7000000 карбованців, які були витрачені на придбання кв. АДРЕСА_2 , суд позбавлений можливості визначити ідеальну частку ОСОБА_2 у даному майні.

Однак, дане майно і не можна вважати спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 не доведено, що зазначена квартира була придбана за спільні кошти подружжя в період перебування у шлюбі, що сторони мали відповідний дохід для придбання кв. АДРЕСА_2 .

Проте в оскаржуваній частині неправильно застосовані норми матеріального права виходячи з наступного.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Судом встановлено, що спірне майно - кв. АДРЕСА_2 придбано за час шлюбу та проживання однією сім`єю, подружжя мало спільний бюджет на час придбання спірного майна.

З урахуванням обставин даної справи спільними грошима подружжя для придбання цієї квартири є 7000000 крб.. Решта 103000000 крб. є особистими коштами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , отримані від продажу кв. АДРЕСА_6 .

Таким чином частка ОСОБА_1 у кв. АДРЕСА_2 буде складати 3,18% .

У встановленому законодавством порядку ОСОБА_2 не довела, що 7000000 карбованців є її особистими коштами.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині поділу кв. АДРЕСА_2 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким спірну квартиру необхідно визнати частково спільним сумісним майном та в порядку її розподілу визнати за ОСОБА_1 право власності на 3,18 %, що фактично складає 3/100, за ОСОБА_2 - 96,82%, що фактично складає 3/100.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 27 січня 2020 року в частині поділу квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визнати квартиру розташовану за адресою АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 3,18% (3/100) квартири, розташованої адресою АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 96,82% (97/100) квартири, розташованої адресою АДРЕСА_2

В решті рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 27 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді А.С. Сержанюк

Т.А. Семенюк