ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2020 року м. Чернівці

справа № 724/1618/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Перепелюк І.Б., Лисака І.Н.

секретар Тодоряк Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2019 року, (головуючий у 1-й інстанції Руснак А.І.),

ВСТАНОВИВ:

У вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в січні 2010 року вона та ОСОБА_2 розпочали проживати однією сім`єю. У 2012 році вона за власні кошти, які отримала від продажу будинку в с. Гордівці, Хотинського району, Чернівецької області, в сумі 2500,00 Доларів США, купила автомобіль марки ВАЗ 21063, 1987 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

05 травня 2015 року ОСОБА_1 даний автомобіль зареєструвала за собою, як за власником у ВРЕР ДАІ з обслуговування Герцаївського, Новоселицького та Хотинського районів.

Зазначала, що з часу купівлі автомобіля, а також у зв`язку із відсутністю у неї водійського посвідчення, вона у приватного нотаріуса Масловської І.Ю, на ім`я відповідача склала довіреність про право його керування та передала для керування ОСОБА_2 автомобіль, який він мав використовувати в спільних цілях.

Однак, пізніше відносини між ними погіршилися по причині того, що ОСОБА_2 постійно здійснював сварки, під час яких принижував її людську гідність, застосовував фізичне насильство, спричинюючи при цьому її фізичну біль та тілесні ушкодження.

________________________________________________________________________

Провадження22ц/822/172/20

У зв`язку із неналежною поведінкою відповідача вона змушена була припинити спільне проживання та переїхати в інше місце. Так, 01 грудня 2017 року вона зібрала свої речі та переїхала проживати в будинок по АДРЕСА_1 . Перед переїздом вона просила ОСОБА_2 , щоб він повернув належний їй легковий автомобіль та документи на нього, який вона передала йому для керування.

Проте, на її прохання повернути автомобіль, останній категорично відмовився, та при цьому залишив його в себе по місцю проживання.

Оскільки ОСОБА_2 відмовився в добровільному порядку повернути їй автомобіль, вона скасувала видану на його ім`я довіреність від 03.05.2017 року та звернулася із заявою до Хотинського відділення поліції, в якій виклала всі обставини події

Відповідно до її заяви від 16.07.2018 року Хотинським ВП внесено до ЄРДР за № 00000251 відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, а пізніше Хотинським районним судом Чернівецької області накладено арешт на вищевказаний автомобіль.

Просила суд задовольнити її позовні вимоги та витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що вона є власником спірного майна, відповідач незаконно володіє належним їй автомобілем. Висновок суду першої інстанції про відсутність у відповідача автомобіля є безпідставним, оскільки жодних допустимих доказів, які б свідчили про відсутність автомобіля в ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що належний позивачу автомобіль у володінні відповідача ОСОБА_2 не перебуває, що унеможливлює звернення з віндикаційним позовом до суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 05 травня 2015 року ОСОБА_1 зареєструвала за собою, як за власником, автомобіль марки ВАЗ 21063 1987 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

03 травня 2017 року на ім`я відповідача ОСОБА_2 склала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Масловською І.Ю., про право керування ОСОБА_2 даним автомобілем.

04 грудня 2017 року на підставі заяви ОСОБА_1 було припинено дію даної довіреності (реєстраційний номер 45461706) на легковий автомобіль марки ВАЗ 21063 д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується повним витягом із Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) від 11.03.2019 року (а.с. 9).

Позивач, вказуючи, що майно (автомобіль) належне їй на законних підставах, незаконно перебуває у відповідача, звернулася із відповідним позовом до суду.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено ст. 387 ЦК України.

Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише-власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презумує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч. 3 ст. 397 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що позивач має надати докази на підтвердження його права власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407 цс15 зроблено висновок, що «витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речового-правового характеру зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених частиною першою сатті388 ЦК України. До того ж одна з умов застосування віндикаційного позову відсутність між позивачем та відповідачем договірних відносин, оскільки у такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів.»

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 37-39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження №14-181цс18) зроблено висновок, що «предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.»

Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факту наявності майна у незаконному володінні відповідача, оскільки

жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність у відповідача спірного майна, а саме автомобіля марки ВАЗ 21063 д.н.з. НОМЕР_1 не надано, що є однією з умов для застосування статті 387 ЦК України.

Вказаним спростовуються посилання апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки відсутність доказів про перебування спірного автомобіля марки ВАЗ 21063 д.н.з. НОМЕР_1 у володінні відповідача унеможливлює звернення з віндикаційним позовом до суду. У такому випадку інтереси власника можуть захищатися іншими способами.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, належним чином оцінивши подані сторонами докази обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено17 лютого 2020 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Б. Перепелюк

І.Н. Лисак