Ухвала

17 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 607/12315/16-ц

провадження № 61-2811 ск 20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Хопти С. Ф. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 лютого 2018 року, постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 25 липня 2018 року, ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 26 червня 2013 року у розмірі 23 639 грн 91 коп., з яких: 7704 грн 78 коп. - тіло кредиту, 11 767 грн 39 коп. - нараховані відсотки за користування кредитом; 1 965 грн 84 коп. - пеня за прострочення зобов`язання; 600 грн - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; 500 грн - штраф (фіксована складова) та 1 101 грн 90 коп. - штраф (процентна складова).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 лютого 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 26 червня 2013 року у розмірі 23 639 грн 91 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 25 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15 лютого 2018 року залишено без змін.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 лютого 2018 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту відмовлено та залишено в силі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 лютого 2018 року.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення. Ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2019 року залишена без змін.

У лютому 2020 року до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 лютого 2018 року, постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 25 липня 2018 року, ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити повністю.

У відкритті касаційного провадження на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року слід відмовити з таких підстав.

Згідно частини першої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: 1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті; 2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; 3) ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Тобто перелік ухвал суду, які підлягають касаційному оскарженню чітко визначається процесуальним законом. У переліку ухвал суду першої інстанції, які підлягають касаційному оскарженню, після їх перегляду в апеляційному порядку, який визначений у частині першій статті 389 ЦПК України, ухвала про відмову у задоволенні заяви про перегляд ухвали за нововиявленими обставинами відсутня.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Отже, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про перегляд ухвали за нововиявленими обставинами, постанова апеляційного суду, винесена за результатами її апеляційного перегляду, оскарженню у касаційному порядку не підлягають .

За таких обставин, слід відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2019 року та постанова Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року не підлягають касаційному оскарженню.

Касаційна скарга на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 25 липня 2018 року подана з пропуском строку на касаційне оскарження вказаної постанови суду, оскільки згідно відбитку поштового штемпеля на конверті подана 07 лютого 2020 року.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що повний текст постанови Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року отримала 08 січня 2020 року засобами поштового зв'язку. На підтвердження вказаного надає копію конверта суду апеляційної інстанції та виписку з сайту публічного акціонерного товариства Укрпошта. Також зазначає, що саме з вказаної постанови суду апеляційної інстанції дізналася про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права у рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 15 лютого 2018 року та постанові Апеляційного суду Тернопільської області від 25 липня 2018 року, тому вважає, що строк на касаційне оскарження на вказані судові рішення пропущений з поважних причин.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини третьої статті 394 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання касаційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на касаційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Вказана норма призначена для забезпечення принципу юридичної визначеності.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, може бути визнано порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 було відомо про розгляд справи у суді апеляційної інстанції та про зміст постанови Тернопільського апеляційного суду від 25 липня 2018 року, оскільки саме вона подавала апеляційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15 лютого 2018 року, а пізніше заяву про перегляд за нововиявленими обставинами вказаного судового рішення. Однак, жодних дій щодо оскарження постанови суду апеляційної інстанції протягом тривалого часу заявник не вчиняла.

ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судове рішення більше ніж через рік з дня складання тексту постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 25 липня 2018 року, не навела обставин, які перешкоджали їй подати касаційну скаргу у строк, визначений законом. Зазначене свідчить про те, що заявник пропустила процесуальний строк на оскарження постанови суду апеляційної інстанції за відсутності об`єктивних перешкод.

Наявності обставин непереборної сили, які могли завадити на протязі більш ніж одного року належному поданню касаційної скарги на судове рішення, заявником не доведено.

Європейський суд з прав людини вказав, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 лютого 2018 року, постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 25 липня 2018 року, ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя С. Ф. Хопта