Справа № 462/1814/19 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"юк Г.М.
Провадження № 22-ц/811/103/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Приколоти Т.І., Шандри М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Пилип`юк Г.М. від 28 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Львівське комунальне підприємство "Сяйво" про зобов`язання до вчинення дій та стягнення завданої матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Львівське комунальне підприємство "Сяйво" про зобов`язання до вчинення дій та стягнення завданої матеріальної шкоди відмовлено за безпідставністю вимог.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково. Зобов`язати ОСОБА_2 відновити металевий паркан довжиною 15 метрів біля будинку АДРЕСА_1 .

Вказує, що з рішенням суду не погоджується, вважає таке необґрунтованим, незаконним та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, з не дослідженням всіх обставин по справі. Зазначає, що суд в оскаржуваному рішенні послався на норми права ЦК України, відтак не врахував факту заподіяної шкоди, адміністративного правопорушення, факту оплати штрафу, нанесення і перешкод іншим співвласникам житлового будинку, зокрема позивачу. Також суд на його думку неналежно оцінив той факт, що Позивач є власником квартири АДРЕСА_2 , який успадкував 1/2 частину вказаної квартири після смерті його батьків, які з 60-тих років зі згоди інших співмешканців квартир звели огорожу з металевої сітки довжиною 40 метрів обгородивши незначну частину прибудинкової території і вказану обгороджену ділянку використовували як город, засаджували її, а ОСОБА_2 став власником помешкання у 2016 році і всі дії вчиняв на його розсуд, не рахувався з іншими власниками квартир і вчинив самоуправні дії. Саме цьому факту суд не оцінив як належний доказ у справі. В той же час суд не зважив на надані суду копії фотографій, що є наявні у справі та не оцінив такі як належний та допустимий доказ, а навпаки зазначив, що Позивачем всупереч вимог ст.ст. 77-81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які Позивач посилався як на підставу своїх вимог з посиланням на те, що вказана земельна ділянка ні Позивачу ні його батькам не належить. Звертає увагу, і на те, що земельна ділянка для обслуговування прибудинкової території теж не належить ОСОБА_2 як і іншим співвласникам будинковолодіння, така відведена лише для забезпечення потреб для обслуговування будинку і згоди на демонтаж та зрізання дерев органом місцевого самоврядування ОСОБА_2 не отримував. Вважає, що суд ухвалюючи судове рішення не належним чином дослідив всі обставини справи, не навів жодних доказів, на які посилалась сторона Відповідача, заперечуючи заявлені позовні вимоги, не оцінив доказів, наданих стороною Позивача, критично оцінив надані суду докази та ряд обставин залишив поза увагою, на які слід було звернути увагу при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної зави, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 316, ст. 317, ч.1 ст. 319 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 82, 263, 264 ч.1 ст. 81, ч.1 ст. 141 ЦПК України, та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_2 , яка належить йому на праві спільної часткової власності відповідно до витягу з державного реєстру на нерухоме майно права власності від 03.05.2018 року. Суд встановив, що відповідно до акту ЛКП Сяйво» від 07.05.2018 року, на прибудинковій території, якою користуються мешканці квартири АДРЕСА_3 , мешканцем квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_3 було зрізано 5 фруктових дерев та 8 металевих стовпчиків, а також демонтовано 15 м сітчастої огорожі та дерев`яний курник без згоди мешканців квартири АДРЕСА_3 . Суд встановив, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , є комунальною власністю та належить територіальній громаді м.Львова, позивачу дозвіл на спорудження металевої огорожі на ній у встановленому законом порядку не надавався. Згідно розпорядження Залізничної районної адміністрації ЛМР від 29.02.2016 року ОСОБА_2 є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_5 , де проживає разом з сім`єю. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_6 . Відповідач 16.05.2018 року звертався до ЛКП «Сяйво» з проханням прийняти міри до мешканців квартири АДРЕСА_3 по факту захаращення прибудинкової території металобрухтом, громіздким металевим ящиком, великогабаритним дерев`яним щитом, дерев`яними вікнами, цеглою та іншими побутовими відходами. За результатами розгляду даної заяви отримав відповідь ЛКП «Сяйво» від 15.06.2018 року, у якій вказано, що на мешканця квартири АДРЕСА_2 складено протокол по ст. 152 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності, а також зобовязано його вивезти відходи. Суд зазначив, що відповідач в судовому засіданні послався на те, що 28.04.2018 року демонтував вказану самовільну огорожу та відновлено доступ до належного йому господарського приміщення та не заперечив факту зрізання ним фруктових дерев. Крім того, КП «Адміністративно-технічне Управління» ЛМР було складено протокол №6-06е про вчинення ним адміністративного правопорушення передбаченого ст. 152 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. Департаментом містобудування ЛМР відповідачу скеровано лист-претензію від 16.10.2018 року щодо відшкодування шкоди, заподіяної зеленим насадженням в розмірі 1613,00 грн., яку відповідно до квитанції №78 від 31.10.2018 року відповідач оплатив в повному розмірі.Суд вважав, що позивачем, всупереч вимогам ст.ст. 77-81 ЦПК України, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин на які він покликається як на підставу своїх вимог, оскільки суд встановив, що огорожа споруджена на земельній ділянці, яка йому не належить, а в судовому засіданні не представлено належних доказів про встановлення огорожі саме позивачем чи його батьками. Крім того, суд зазначив, що вимога позивача щодо стягнення матеріальної шкоди в розмірі 1613,00 грн. завданої внаслідок зрізання фруктових дерев не підлягає до задоволення, оскільки такими діями відповідачем завдано шкоду власникові земельної ділянки Львівській міській раді, яку відповідач відшкодував в повному обсязі, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилається представник позивача, як на підставу своїх вимог, а відповідач, як на підставу своїх заперечень, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Також суд зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки йому відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

21.03.2019 ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив:

- зобов`язати ОСОБА_2 відновити огорожу з металевої сітки довжиною 15 метрів стандартної висоти (120 см) на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 1613 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що він зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_2 , яка належить йому на праві спільної часткової власності. Зазначає, що його батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які померли, звели огорожу з металевої сітки довжиною 40 м, обгородивши незначну частину прибудинкової території зі згоди інших мешканців в 60 роках. Вказану обгороджену ділянку батьки заявника та він сам використовували як город, засаджуючи її. Влітку 2016 року відповідач ОСОБА_2 самовільно зрізав фрагменти сітки, а в червні 2017 року зрізав чотири фруктові дерева. Про вказані дії позивач повідомив Залізничне ВП ГУ НП у Львівській області, проте, отримав відповідь, що жодних профілактичних дій до правопорушника вжито не було. 28.04.2018 року ОСОБА_7 знищив 15 метрів огорожі та зрізав ще 5 фруктових дерев, з приводу чого позивач написав заяву до Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області, однак, такі дії відповідача залишилися без реагування. За таких обставин позивач вимушений звернутися до суду із вказаним позовом.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не оспорено та не спростовано, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_2 , (а.с.9), яка належить йому на праві спільної часткової власності відповідно до витягу з державного реєстру на нерухоме майно права власності від 03.05.2018 року (а.с.11).

Згідно акту ЛКП Сяйво» від 07.05.2018 року, на прибудинковій території, якою користуються мешканці квартири АДРЕСА_3 , мешканцем квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_3 було зрізано 5 фруктових дерев та 8 металевих стовпчиків, а також демонтовано 15 м сітчастої огорожі та дерев`яний курник без згоди мешканців квартири АДРЕСА_3 (а.с.13).

Також, судом з наведеного акту, а також матеріалів справи про адміністративне правопорушення вчинене ОСОБА_2 , передбачене ст. 152 КУпАП (а.с. 36-40), встановлено та знову ж не спростовано сторонами, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 , є комунальною власністю та належить територіальній громаді м.Львова та позивачу чи будь-якій іншій особі дозвіл на спорудження металевої огорожі на ній у встановленому законом порядку не надавався.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_6 .

Також, відповідач 16.05.2018 року звертався до ЛКП «Сяйво» з проханням прийняти міри до мешканців квартири АДРЕСА_3 по факту захаращення прибудинкової території металобрухтом, громіздким металевим ящиком, великогабаритним дерев`яним щитом, дерев`яними вікнами, цеглою та іншими побутовими відходами. За результатами розгляду даної заяви отримав відповідь ЛКП «Сяйво» від 15.06.2018 року, у якій вказано, що на мешканця квартири АДРЕСА_2 складено протокол по ст. 152 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності, а також зобов?язано його вивезти відходи.

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що відповідач 28.04.2018 року демонтував вказану самовільну огорожу та відновив доступ до належного йому господарського приміщення та не заперечив факту зрізання ним фруктових дерев.

Крім того, КП «Адміністративно-технічне Управління» ЛМР було складено протокол №6-06е про вчинення ним адміністративного правопорушення передбаченого ст. 152 КУпАП на накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. Департаментом містобудування ЛМР відповідачу скеровано лист-претензію від 16.10.2018 року щодо відшкодування шкоди, заподіяної зеленим насадженням в розмірі 1613,00 грн., яку відповідно до квитанції №78 від 31.10.2018 року відповідач оплатив в повному розмірі.

Вказане також визнано сторонами внаслідок чого позивач і не наполягає на задоволенні другої позовної вимоги у апеляційній скарзі, просить лише задовольнити позов в частині першої вимоги.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право

в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

За ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

З наведеного вище, а також інших матеріалів справи (зокрема правовстановлюючих документів на квартири сторін) вбачається, що сторони є власниками квартир у згаданому будинку, а не співвласниками будинку АДРЕСА_1 . Крім цього, жодній із сторін не передавалась у власність і земельна ділянка (її частина), на якій розташований будинок та яка надана для його обслуговування, що відноситься до комунальної власності та належить територіальній громаді м.Львова.

Зважаючи на вказане, а також відсутність доказів про те, що демонтована відповідачем огорожа належала чи належить позивачу, а також що така огорожа була встановлена у встановленому законом порядку судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні першої позовної вимоги та правильно констатовано, що позивачем, всупереч вимогам ст.ст. 77-81 ЦПК України, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин на які він покликається як на підставу своїх вимог, оскільки судом встановлено, що огорожа споруджена на земельній ділянці, яка йому не належить, а в судовому засіданні не представлено належних доказів про встановлення огорожі саме позивачем чи його батьками.

Тому, перевіряючи рішення суду лише в частині вирішення вказаної позовної вимоги, оскільки в іншій частині рішення суду фактично не оскаржено слід вважати доводи апеляційної скарги безпідставними та саму скаргу слід відхилити, оскаржуване ж рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2020 року

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Т.І. Приколота

М.М. Шандра