ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 640/4162/18

Провадження № 22-ц/818/475/20

11 лютого 2020 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Іманвердізаде А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - Територіальний сервісний центр №6347 РСЦ в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 липня 2018 року (суддя Сенаторов В.М.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Територіальний сервісний центр №6347 РСЦ в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України про визнання права власності на Ѕ частку автомобіля, визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, стягнення коштів,-

встановив:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Територіальний сервісний центр №6347 РСЦ в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України про визнання права власності на Ѕ частку автомобіля, визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, стягнення коштів.

В обґрунтування вимог вказав, що з 08.07.2006 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_5 . Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2017 року шлюб між сторонами по справі розірваний.

Під час шлюбу ними був придбаний автомобіль КІА RІО, р.н. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, червоний, № дв.НОМЕР_6, який зареєстрований на відповідачку ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 від 06.12.2008 року ВРЕР №1 м. Харкова.

На початку 2017 року позивачу стало відомо, що колишня дружина 12.08.2016 року видала довіреність відповідачу ОСОБА_4 на право розпорядження автомобілем КІА RІО, р.н. НОМЕР_1 , в тому числі з правом продажу, обміну, здачі в оренду тощо, посвідчену приватним нотаріусом Вовчанського районного нотаріального округу Харківської області Корнєвою І.Ю. і в той же день, 12.08.2016 року ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_5 , продав вказаний автомобіль відчиму ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , уклавши договір купівлі-продажу №6347/2016/000216 від 12.08.2016 року та оформлений в Територіальному сервісному центрі №6347.

Просив визнати автомобіль КІА RІО, р.н. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, червоний, № дв.НОМЕР_6 спільною сумісною власністю подружжя та визнати право власності за кожним на 1/2 вказаного автомобіля, визнати недійсним договір купівлі-продажу №6347/2016/000216 від 12.08.2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , оформлений в Територіальному сервісному центрі № 6347 Регіонального Сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України, стягнути з ОСОБА_5 грошову компенсацію половини вартості спірного автомобіля у зв`язку із вчиненням недійсного правочину та позбавленням права володіння та користування спірним автомобілем в розмірі 71550 грн. та стягнути з відповідачів сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1420,30 грн.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Інші учасники справи в судове не з`явилися.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05.07.2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано автомобіль КІА RІО, р.н. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, червоний, № дв. НОМЕР_6 спільною сумісною власністю подружжя та визнано за ОСОБА_1 та за ОСОБА_5 право власності за кожним по 1/2 автомобіля КІА RIO, р.н. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, червоний, № дв.НОМЕР_7. Визнано недійсним договір купівлі-продажу №6347/2016/000216 від 12.08.2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 оформлений в Територіальному сервісному центрі № 6347 Регіонального Сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України. Стягнуто з ОСОБА_5 грошову компенсацію половини вартості спірного автомобіля КІА RІО, р.н. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, червоний, № дв. НОМЕР_6 у зв`язку із вчиненням недійсного правочину та позбавленням права володіння та користування автомобілем в розмірі 71550 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволені позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначає, що спірне майно було придбано за особисті кошти ОСОБА_5 . Звіт про вартість автомобіля не відповідає вимогам процесуального закону.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки доводи, викладені в ній не підтверджено жодними доказами. Звертає увагу на те, що спірний автомобіль було продано за ціною, значно нижчою його ринкової вартості.

Вислухавши доповідь судді, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що майно набуте за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. Враховуючи, що згоду на продаж автомобіля позивач відповідачці не надавав, договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_4 від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , є недійсним.

Повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що 08.07.2006 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який в подальшому заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2017 року розірвано / а. с. 5, 6 /.

В період шлюбу, а саме 29.01.2013 року подружжям придбано автомобіль «KIA RIO», р.н. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузова №дв. НОМЕР_3 , який зареєстрований на ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_8 від 06.12.2008 року, ВРЕР №1 м. Харкова / а. с. 9 /.

12.08.2016 року ОСОБА_5 видала довіреність ОСОБА_4 на право розпорядження автомобілем «КІА RІО», р.н. НОМЕР_1 , в тому числі з правом продажу, обміну, здачі в оренду тощо, посвідчену приватним нотаріусом Вовчанського районного нотаріального округу Харківської області Корнєвої І.Ю. / а. с. 10/.

В той же день, 12.08.2016 року ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_5 , продав вищевказаний автомобіль ОСОБА_3 , уклавши договір купівлі-продажу від 12.08.2016 року та оформлений в Територіальному сервісному центрі №6347 / а. с. 11/.

Частиною 1 ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За положеннями ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У ст.60 СК закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК.

Згідно ст. 69 СК України кожен з подружжя має право на поділ майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

За положеннями частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Як зазначено в п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст.237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з ч.3 цієї ж статті представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, передбачених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Статтею 239 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє права та обов`язки особи, яку він представляє.

ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_5 , уклав договір купівлі-продажу спірного автомобіля, який перебував у спільній сумісній власності подружжя, припинивши право позивача на володіння та користування цим майном.

Разом з цим підстави для визнання договору купівлі продажу недійсним відсутні.

Приписами ст. 65 СК України зазначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Крім того дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Спірний автомобіль відчужено ОСОБА_5 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 , в зв`язку з чим з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача Ѕ частина вартості автомобіля без визнання договору купівлі-продажу недійним.

При цьому, визначаючи суму компенсації за автомобіль, колегія суддів приймає висновок експерта за результатами авто товарознавчої експертизи №18583 від 26.12.2019 року експертами ХНІДСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, згідно якого середня ринкова вартість автомобіля «КІА RІО» д.н. НОМЕР_1 станом на момент проведення дослідження складає 148088,33 грн.

Таким чином, з врахуванням встановленого ч. 1 ст. 70 СК України принципу рівності часток подружжя при поділі спільного майна колегія суду вважає, що позивач має право на компенсацію Ѕ частини ринкової вартості автомобіля марки «КІА RІО» д.н. НОМЕР_1 у сумі 74044, 42 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний автомобіль був особистою власністю ОСОБА_5 . колегія суддів не приймає.

У ч.1 ст.70 СК встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена в постанові ВСУ від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 6.02.2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 5.04.2018 року у справі №404/1515/16-ц.

За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Жодних доказів на підтвердження того, що автомобіль належав ОСОБА_5 особисто, останньою не надано, а отже презумпцію спільності права власності подружжя на спірний автомобіль, придбаний за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі не спростовано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 липня 2018 року - скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Третя особа - Територіальний сервісний центр №6347 РСЦ в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України, про визнання права власності на 1/2 частку автомобіля, визнання недійсним договору купівлі - продажу автомобіля, стягнення коштів задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , іпн НОМЕР_5 грошову компенсацію половини вартості автомобіля КІА RІО, р.н. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, червоний, № дв. НОМЕР_6 в розмірі 74044, 42 грн.

Решту позовних вимог ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.02.2020 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко