Постанова

Іменем України

12 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 686/3837/15-ц

провадження № 61-35862св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Козак О. В. від 13 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Хмельницької області в складі суддів: Купельського А. В., Талалай О. І., Янчук Т. О., від 10 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що 14 червня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № НМІВАЕ00007497, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 13 142,42 долари США на строк до 13 червня 2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, відповідач повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та інших виплат згідно кредитного договору.

Відповідач допустив прострочення виконання кредитних зобов`язань, внаслідок чого станом на 26 грудня 2014 року сформувалася заборгованість 40 485,30 доларів США, в тому числі: 10 182,23 доларів США - заборгованість за кредитом; 10 067,94 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 644 долара США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 19 591,13 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 12 липня 2011 року банк надіслав ОСОБА_1 письмову вимогу №3 0.1.0.0/2-744 від 11 липня 2011 року із вимогою погасити прострочену кредитну заборгованість, зазначивши про те, що у випадку несплати простроченої заборгованості на підставі статті 1050 ЦК України від боржника вимагається повернути всю суму кредиту в повному обсязі. Прострочена заборгованість боржником погашена не була. Отже, відповідно до пункту 2.3.7 кредитного договору банк скористався своїм правом про дострокове повернення всієї суми кредиту і пов`язаних із ним платежів, змінивши остаточний строк повернення боргу з 13 червня 2012 року на 17 серпня 2011 року. Належних та допустимих доказів на підтвердження переривання позовної давності суду надано не було. При зверненні до суду із даним позовом у лютому 2015 року банк пропустив визначений законом строк позовної давності, у зв`язку із чим позов у даній справі не підлягає задоволенню.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Хмельницької області від 10 квітня 2018 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишено без задоволення. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 жовтня 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у позові. Направивши боржнику повідомлення про погашення простроченої заборгованості, банк не змінював строків виконання основного зобов`язання. Умови кредитного договору діяли до 13 червня 2012 року, тому при зверненні до суду із даним позовом у лютому 2015 року банк не пропустив визначений законом строк позовної давності. Інших доводів касаційна скарга не містить.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 14 червня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № НМIBAE00007497, за умовами якого, останній отримав кредитні кошти в сумі 13 142,42 долари США на термін до 13 червня 2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди 0,14 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 14 червня 2007 року по 13 червня 2012 року, зі сплатою за користуванням кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди 0,14 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пункту 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2 даного договору. Щомісяця, починаючи через місяць в період сплати, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 299,06 доларів США для погашення заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди. Періодом сплати вважати період 14 по 19 число кожного місяця.

12 липня 2011 року на адресу ОСОБА_1 банком було направлено повідомлення № 30.1.0.0/2-744 від 11 липня 2011 року про необхідність погашення простроченої заборгованості в сумі 11 278,24 доларів США.

У повідомленні також зазначалось, що у разі несплати простроченої заборгованості у термін не пізніше 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення, банк на підставі статті 1050 ЦК України та пункту 2.3.7 умов договору, вимагає повернення суми кредиту в повному обсязі, нараховані проценти, комісії та штрафні санкції, а також попередили про намір звернення стягнення на предмет застави.

Судами установлено, що 12 липня 2011 року банк пред`явив ОСОБА_1 вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом, комісії та штрафні санкції, у разі несплати ним простроченої заборгованості у термін не пізніше 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення, чим змінив строк виконання кредитного договору.

Вказане повідомлення було отримано відповідачем 17 липня 2011 року.

Відповідач заборгованість не погасив.

У лютому 2015 року банк звернувся до суду із даним позовом і зазначив, що станом на 26 грудня 2014 року ОСОБА_1 має заборгованість по кредиту на суму 40 485,30 доларів США, зокрема: 10 182,23 доларів США - заборгованість за кредитом; 10 067,94 долари США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 644,00 долари США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 19 591,13 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

У судовому засіданні відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом та сплати усіх нарахувань за ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 638/22416/14-ц (провадження № 61-3626св18), у постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року в справі № 610/1440/14-ц (провадження 61-18394св18), у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі № 1522/6244/12 (провадження № 61-8540св18).

Такі висновки узгоджуються також із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що 12 липня 2011 року банк пред`явив ОСОБА_1 вимогу про повне дострокове погашення заборгованості у термін не пізніше 30 календарних днів з дати одержання вимоги, чим змінив строк виконання кредитного договору, з`ясувавши, що вказану вимогу було отримано відповідачем 17 липня 2011 року і врахувавши, що при зверненні до суду із даним позовом у лютому 2015 року банк пропустив визначений законом строк позовної давності, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові у даній справі.

Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості оскаржених рішень спростовуються змістом кредитного договору та досудової вимоги кредитора, матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Судами установлено, що зазначене вище повідомлення банку містило вимогу погасити прострочену заборгованість, а у разі її несплати - вимогу достроково погасити кредитну заборгованість у повному обсязі. Вимога банку боржником виконана не була. Тому, суди вірно указали, що у даному спорі змінив строк виконання кредитного договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із рішенням судів, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення судів містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Хмельницької області від 10 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко