Справа № 357/7143/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Бондаренко О.В., при секретарі - Бондаренко Н.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

02.07.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що в період з 03.04.2017 року по 27.12.2017 року він перерахував ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 47 164,83 гривень, а саме: 27.12.2017 року - 1407,04 грн., 27.09.2017 року - 1507,54 грн., 27.06.2017 року - 14700,00 грн., 19.05.2017 року - 10050,25 грн., 17.05.2017 року - 9000,00 грн., 16.05.2017 року - 7000,00 грн., 03.04.2017 року - 3500,00 грн. Призначення платежів - «Переказ на картку ПриватБанку через Приват24. Як перед перерахуванням, так і після перерахування грошових коштів між ними не укладався договір, тому не вважається, що ОСОБА_2 набув грошові кошти за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. 10.05.2019 року він надіслав на адресу відповідача лист-заяву про повернення сплачених грошових коштів на загальну суму 47 164,83 грн. та просив повернути сплачені кошти на свій банківський рахунок протягом семи днів. Відповідач відмовився добровільно повернути безпідставно набуті кошти протягом встановленого терміну, тому просив в судовому порядку стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 47 164,83 грн. та витрати на оплату судового збору в розмірі 768,40 грн.

23.07.2019 року проставлено ухвалу про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи з повідомлення (викликом) учасників справи.

02.09.2019 року представник відповідача, адвокат Телющенко Павло Петрович, подав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову мотивуючи тим, що твердження позивача не відповідають дійсності, оскільки позивач перераховував на картковий рахунок відповідача грошові кошти в сумах, які вказані в позовній заяві, але ці кошти не були коштами отриманими без належних правових підстав. Дійсно 19.05.2017 року позивач перерахував на картковий рахунок відповідача грошові кошти в сумі 10 000,00 грн. 18.05.2017 року за допомогою месенджера Sкуре, відповідач звернувся до позивача з проханням надати поворотну фінансову допомогу в розмірі 10000,00 грн., 19.05.2017 року позивачу було надано номер картки на яку можливо було перерахувати грошові кошти. Дана сума фінансової допомоги була повернута відповідачем позивачу в повному обсязі, так грошові кошти в розмірі 9 000,00 гривень були повернуті шляхом перерахування на банківську картку позивача № НОМЕР_1 , а кошти в розмірі 1000,00 грн. були передані йому особисто готівкою, підтвердженням повернення наданої фінансової допомоги є повідомлення позивача в програмі Sкуре від 16.07.2017 року, яким він підтверджує повне погашення фінансової допомоги в розмірі 1000,00 грн. Стосовно грошових коштів, які надаватися позивачем, то вказані кошти були витрачені на придбання в інтересах позивача різних товарів в Китаї та розмитнення таких товарів в Росії. Перед кожною такою операцією з позивачем узгоджувалися необхідні дії. Так, 16.05.2017 року відповідачем було надіслано повідомлення позивачу за допомогою сервісу Sкуре, про необхідність оплати зразків з Китаю, шляхом переказу грошових коштів в сумі 7 000,00 грн. на картку відповідача. Позивач повідомленням в сервісі Sкуре 16.05.2017 року підтвердив факт надсилання грошових коштів в сумі 7 000,00 грн. Грошові кошти в сумі 6 732,41 гривня були перераховані відповідачем в той же день в Китай, як оплата зразків. Грошові кошти в сумі 9 000,00 грн., які були перераховані відповідачу 17.05.2017 року, були перераховані для оплати волокна, що підтверджується перепискою від 17.05.2017 року. Грошові кошти отримані від позивача були перераховані в якості оплати за зразки товару. Грошові кошти в сумі 1500,00 грн. були перераховані позивачем на картку відповідача 27.09.2017 року, як винагорода за закінчення повної процедури митного оформлення товару в Росії. Грошові кошти в сумі 1400,00 грн. були перераховані позивачем на картку відповідача 27.12.2017 року, після того, як позивачу було повідомлено про закінчення документального оформлення товару в Росії. Тобто, фактично, всі кошти, які перераховувалися позивачем на картковий рахунок відповідача, крім суми 10 000,00 грн., були переказані на виконання усного договору доручення, який був укладений між відповідачем та позивачем. В своїй позовній заяві позивач вказує на те, що відповідач відмовився добровільно повернути грошові кошти, але 03.06.2019 на адресу позивача - АДРЕСА_1 , відповідачем було направлено рекомендованого листа з описом вкладення в якому детально вказано, нагадано позивачу обставини, за яких він перераховував зазначені кошти відповідачу, а також те, що відповідач повертав позивачу грошові кошти в розмірі 10 000, 00 грн.

27.09.2019 року представник позивача за довіреністю, Бугайчук Андрій Миколайович, подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що доводи відповідача ґрунтуються на наявності нібито договірних відносин між позивачем та відповідачем, та на їх підтвердження відповідач надав роздруківки із Sкуре. Водночас, позивач заперечує наявність такої переписки та ставиться до даних доказів критично та не визнає твердження відповідача щодо виникнення договірних правовідносин між сторонами у справі та їх подальшого існування у вигляді обставин електронного листування та переписки у месенджері Sкуре. Додану до відзиву переписку не можна вважати належними та допустимими доказами, оскільки, за цією перепискою неможливо достовірно ідентифікувати осіб, що здійснюють переписку (так як можна самостійно змінити ім`я співрозмовника на будь-яке, або номер телефону, електронної адреси тощо), тобто, наявна технічна можливість здійснення зміни зазначеної інформації. Крім того, з доданих до відзиву фотокопій не вбачається: коли саме велась переписка та між ким. Цей факт дає підстави стверджувати, що переписка взагалі не стосується спірного питання, а отже, є неналежним доказом. Також наявна технічна можливість здійснення зміни зазначеної інформації, так як дуже легко змінити назву адресата в переписці, тому ці докази не можуть бути прийняті як належні та допустимі. Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» встановлює основні організаційно-правові засади електронного документообігу та використання електронних документів. Частиною першою статті 5 цього Закону визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. У частині першій статті 6 цього ж Закону вказано, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Законом України «Про електронний цифровий підпис» терміни вживаються у такому значенні: Електронний підпис - дані в електронній формі, які додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язані та призначені для ідентифікації підписувача цих даних. Електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додасться до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Відповідачем не надано доказів дотримання ним вимог Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Закону України «Про електронний цифровий підпис». А отже, надане відповідачем листування у месенджері «Sкуре» не може бути прийняте судом до уваги через неналежність та недопустимість. Вважає, що надані відповідачем, на підтвердження укладення між сторонами у справі договорів доручення та позики, електронні докази: копії переписки не можуть братися до уваги при розгляді та вирішенні справи через їх неналежність, недопустимість та недостовірність. Крім того, роздруківки виписок з карткового рахунку відповідача лише підтверджують факти отримання коштів від позивача, а їх подальше використання не входить до предмета доказування, тому не може братися до уваги через неналежність. Крім того, позивач не отримував від відповідача листа від 01.06.2019 року, оскільки жодні повідомлення від Укрпошти на його поштову адресу не надходили. Позивачем було перераховано відповідачу 47 164,83 грн., які останній утримує без жодних законних підстав та набуті вказані кошти відповідачем за відсутності правових підстав, тобто безпідставно, тому підлягають поверненню.

Позивач, ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та зазначив, що з 2014 року ОСОБА_2 і ОСОБА_6 консультував щодо діяльності їх компанії та звернувся до них з пропозицією інвестицій, в липні 2016 року ОСОБА_2 уступив йому свою долю в компанії та в ній є лише директором. Однак, відповідач рішенням співзасновників був знятий з посади, оскільки перерахував 15000 доларів США по невідомим реквізитам, в зв`язку з чим виникли валютні штрафи щодо яких він вирішував питання з Податковою службою. До 2019 року він з ОСОБА_2 не спілкувався, останній довго здавав документи щодо своєї діяльності на посаді директора. Потім, проаналізувавши свій картковий рахунок не зміг виявити куди були направлені кошти. По тим особам щодо яких не було відомостей про гроші він направив листи на які отримував відповіді, в тому числі і від ОСОБА_2 , відповідь якого його не задовольнила, тому він звернувся в суд з даним позовом. Дійсно, будь - яка діяльність щодо закупівлі товарів за кордоном здійснювалася в безготівковій формі на підставі контактів, однак відповідач не надав документів в підтвердження цих операцій щодо передачі активів компанії. 10000,00 грн. матеріальної допомоги відповідачу не надавав, адже між ними на той момент були напружені відносини. Щодо 6000,00 та 3000,00 грн. по операціям він не знайшов ніяких підтверджень, 1000,00 грн. готівкою від відповідача не отримував, а будь - які відносини між ним та працівниками товариства укладалися в письмовій формі, однак в даному випадку цього не було. Процедура оформлення митного контролю входила в обов`язки відповідача, тому, про яку вдячність веде мову відповідач, незрозуміло. До переписки доданої до відзиву він не має ніякого відношення, оскільки після липня 2016 року Sкуре не користується, а до цього була інша адреса Sкуре, крім того, Sкуре відкритий і будь - хто може надіслати такі листи.

Представник позивача, адвокат Нечипорук Олександр Леонідович, в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та зазначив, що відповідач не надав до суду доказів укладення між позивачем та ним договорів доручення і позики. Позивач помилково перерахував відповідачу кошти, без будь - якої мети, адже останньому відомий картковий рахунок відповідача, однак з яких підстав невідомо.

Відповідач, ОСОБА_2 , в судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що позивач заявив про себе, як системний спеціаліст та викупив 20% компанії, де він працював, як директор. Всі перерахування коштів на його картковий рахунок позивач здійснював свідомо, оскільки просто так кошти не перераховував. Всі операції щодо даних коштів вони обговорювали через Скайп, вказали суми і цільове їх призначення. Всі документи щодо руху даних коштів та товарів за які вони придбані знаходяться в компанії. Також, він звертався до позивача з проханням надати матеріальну допомогу в розмірі 10000,00 грн., які в подальшому повернув останньому, а оскільки вони перебували в добрих відносинах, розписки про їх отримання не писав.

Представник відповідача, адвокат Телющенко Павло Петрович, в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі, підтримав викладені у відзиві обставини та зазначив, що договір доручення може бути і в усній формі, що підтверджено месенджером Скайп та не спростовано позивачем. Кошти були перераховані відповідачу позивачем з певною метою, однак останній не бажає згадувати цю мету. Доказів того, що до рахунку позивача мали доступ треті особи до суду не надано. З особового рахунку позивача вбачається, що він постійно користувався рахунком, здійснював по декілька операції на день, тому допустити будь - які недоліки неможливо і він мав власне волевиявлення на перерахування даних коштів. Позивач через два роки, після закінчення відносин з відповідачем ( грудень 2017 року), вважає, що дані кошти були перераховані відповідачу безпідставно, він також, зловживаючи своїми процесуальними правами звернувся до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з аналогічними позовами.

Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, з виписки по витратам, які усього становлять 5814272,68 грн., по карт/рахунку НОМЕР_1 і додатковим рахункам договору за період 01.05.2016 року - 25.04.2019 відкритих на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 ( а.с. 5-28), вбачається, що позивач перерахував ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 47 164,83 гривень, а саме: 03.04.2017 року - 3500,00 грн., 16.05.2017 року - 7000,00 грн., 17.05.2017 року - 9000,00 грн., 19.05.2017 року - 10050,25 грн., 27.06.2017 року - 14700,00 грн., 27.09.2017 року - 1507,54 грн., 27.12.2017 року - 1407,04 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає про безпідставне набуття відповідачем грошових коштів у вказаному розмірі та необхідність їх повернення на підставі ст. 1212 ЦК України.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказує на добровільне перерахування позивачем вказаних грошових переказів, в якості допомоги в розмірі 10000,00 грн., яку він повернув позивачу, та на виконання доручень пов`язаних з діяльністю компанії, засновником якої є позивач, а він являвся її директором, в тому числі в період з 03.04.2017 року по 27.12.2017 року.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст.1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч1 та ч.2 ст. 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків належать, зокрема договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Ч.1 ст. 202 ЦК України, встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 205 ЦК України, правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч.1 ст. 207 ЦК України, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз зазначених положень дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч.2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може застосовуватися тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

У ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Так, з матеріалів справи (а.с.54-58, 144-146), вбачається, що 18.05.2017 року за допомогою месенджера Sкуре, відповідач звернувся до позивача з проханням надати поворотну фінансову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. та 19.05.2017 року відповідач повідомив позивачу номер картки на яку можливо було перерахувати грошові кошти. Згідно квитанції сума фінансової допомоги була повернута ОСОБА_2 на картковий рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , а саме: 07.07.2017 року - 6000,00 грн. та 15.07.2017 року - 3000,00 грн., що узгоджується з перепискою месенджера Sкуре, між сторонами, в якому вказано про отримання ОСОБА_1 вказаних коштів та зазначено про погашення даної допомоги.

Також, з вказаної переписки вбачається, що сторони домовлялися щодо перерахування коштів для оплати зразків продукції, а з виписок по рахунках відповідача ( а.с. 49-53) вказано про перерахунок даних коштів для вказаних цілей. Так, 16.05.2017 року відповідачем було надіслано повідомлення позивачу за допомогою сервісу Sкуре, про необхідність оплати зразків з Китаю, шляхом переказу грошових коштів в сумі 7000,00 грн. на його картку і позивач повідомленням в сервісі Sкуре 16.05.2017 року підтвердив факт надсилання грошових коштів в сумі 7000,00 грн. Грошові кошти в сумі 6 732,41 грн. були перераховані відповідачем в той же день в Китай, як оплата зразків. Грошові кошти в сумі 9 000,00 гривень які були перераховані відповідачу 17.05.2017 року для оплати волокна, що підтверджується перепискою від 17.05.2017 року, були перераховані в якості оплати за зразки товару. Грошові кошти в сумі 1500,00 грн. були перераховані позивачем на картку відповідача 27.09.2017 року, як часткова винагорода, за попередньою домовленістю, для закінчення повної процедури митного оформлення товару в Росії. Грошові кошти в сумі 1400,00 грн. були перераховані позивачем на картку відповідача 27.12.2017 року, після того, як позивачу було повідомлено про закінчення документального оформлення товару в Росії.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні дав покази про те, що з позивачем він познайомився на виставці в м. Львові у 2000 році, з відповідачем він товаришує з 1994 - 1995 років. Він був організатором компанії, в яку запросив ОСОБА_2 бути директором. В 2015 році запросив ОСОБА_1 , в якого на той час була своя компанія, яка мала такі ж напрямки, як і створена ним, тоді всі юридичні моменти були оформлені на позивача. Між ними було прийнято рішення щодо виконання ОСОБА_2 дій щодо відносин із Китаєм, в зв`язку з цим ОСОБА_1 зі свого карткового рахунку перераховував ОСОБА_2 кошти для закупівлі зразків продукції. Перед тим, як закупити увесь товар всі зразки закуповували на рахунок фізичних осіб, працівників компанії, письмових договорів не укладали. На картковий рахунок ОСОБА_1 поступали кошти за товар і ними оперували в діяльності компанії. Відповідач звертався до позивача через Sкуре і останній перераховував кошти для певних цілей. З 25.12.2018 року він не має відношення до компанії.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні дав покази про те, що між ним, як ФОП та компанією ОСОБА_1 було укладено договір на виконання роботи щодо реклами та після перерахування позивачем коштів, він здійснював розповсюдження реклами продукції товариства. З компанією працював через менеджера ОСОБА_6, позивач здійснював фінансову діяльність в товаристві і перераховував йому кошти на картку за виготовлення та розповсюдження реклами. ОСОБА_2 також, будучи директором компанії, перераховував йому кошти за виконану роботу. ОСОБА_1 виконував фінансові операції, перераховував кошти ОСОБА_2 за виконання доручень. Інколи ОСОБА_1 перераховував кошти ОСОБА_2 , а останній йому за виконану роботу щодо розробки реклами продукції компанії та її розміщення на різних сайтах по напрямку 5 країн, в тому числі Україна, Росія, Китай.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні дала покази про те, що вона була власником компанії «Імтоп» в період з 2015 по 2017 роки, з 2002 року знає ОСОБА_1 , а з відповідачем знайома з 2011 року. Компанію вона створювала разом із чоловіком, коли у 2015 року вони запустили новий бренд з`явився ОСОБА_1 і запропонував записати компанію на нього, а враховуючи, що він має вже відкритий картковий рахунок запропонував його використовувати в інтересах товариства. Так, зареєстрували компанію на ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 був її директором, він знав як вийти на закордонні ринки, щоб компанія розвивалася. Відповідач здійснював діяльність в компанії, знаходив клієнтів, в тому числі і за кордоном, за що йому і перераховували кошти, за які останній звітував. ОСОБА_2 не працював в офісі, а виконував свою роботу на відстані, уся переписка щодо діяльності здійснювалася через Скайп. Кошти для розвитку компанії, за продаж товарів поступали на особисту карту ОСОБА_1 , адже так було зручно клієнтам. Рішення щодо подальшого перерахування коштів приймав її чоловік, а ОСОБА_1 їх перераховував. Сумнівів у чесності ОСОБА_1 не було, така практика перерахування коштів діяла у весь період з 2015 по 2017 рік. ОСОБА_5 розробляв бренд компанії і йому також перераховували кошти за виконану роботу. ОСОБА_1 перераховуючи кошти розумів, що діє в інтересах компанії і для її розвитку.

Тобто, фактично, кошти, які перераховувалися позивачем на картковий рахунок відповідача були переказані на виконання доручень, пов`язаних з діяльністю компанії, в якій ОСОБА_2 був директором.

Позивач заперечуючи проти наданих відповідачем доказів вказує на те, що вони є неналежні та недопустимі.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.2 ст.80 ЦПК України, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В даному випадку позивач не спростувавав доводів відповідача щодо належності йому електронної адреси та переписки в Sкуре, а допитані в судовому засіданні свідки підтвердили факт здійснення електронної переписки між позивачем та працівниками компанії, в тому числі з відповідачем.

Враховуючи положення Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронні документи є частиною ділового обороту та юридична сила електронного документу, як доказу, не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму, а відповідно ч. 3 до ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Даючи оцінку доказам у справі, які узгоджуються з показами свідків, суд приходить до висновку, що вони у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та відсутність ознак безпідставності набуття вказаних коштів відповідачем.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 5, 6, 11, 15,16,177,202, 205,204, 207, 509,1212. 1215 ЦК України, ст.4, 12, 13, 76 - 82, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 17.02.2020 року.

СуддяО. В. Бондаренко