Справа № 299/307/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 серпня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді Фазикош Г. В.

суддів Джуги С. Д., Готри Т. Ю.

з участю секретаря Юрочко А. П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Нечаєва Валерія Валерійовича, що діє від імені відповідача ОСОБА_1 , на рішення Виноградівського районного суду від 22 січня 2020 року, ухвалене суддею Надопта А. А., повний текст рішення складено 31 січня 2020 року, по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення з житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2019 року ОСОБА_2 пред`явила позов до ОСОБА_1 про виселення з житлового будинку.

Свої вимоги мотивувала тим, що є власницею житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі рішення Виноградівського районного суду від 14.03.2017 року.

Разом з нею в будинку проживають троє її дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також чоловік ОСОБА_1 . Окрім позивачки, в будинку ніхто не зареєстрований.

Згідно рішення Виноградівського районного суду від 11.01.2016 року шлюб між сторонами було розірвано внаслідок того, що чоловік позивачки зловживав спиртними напоями, вчиняв п`яні дебоші та сварки, вів аморальний спосіб життя.

Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати в будинку, пообіцявши, що кардинально змінить свій спосіб життя, працевлаштується та буде піклуватися про сімю. Однак, всі обіцянки тривали короткий проміжок часу.

Відповідач продовжує випивати, вчиняти сварки, вдаватися до фізичного насильства, про що позивачка неодноразово зверталася з відповідними заявами до поліції. Вже більше як півроку позивачка разом з дітьми проживає у своєї матері, так як переживає за своє життя та життя своїх дітей.

Відповідно до виконавчого листа, виданого Виноградівським районним судом, відповідач ОСОБА_1 є платником аліментів та має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 90 000 грн.

Проживання в стані постійного стресу, приниження честі та гідності, сорому перед сусідами та дітьми, протиправне позбавлення права користування житлом, є нестерпним. На прохання переїхати проживати в інше житло відповідач відмовляє. У зв`язку з цим позивачка просить виселити відповідача ОСОБА_1 з житлового будинку по АДРЕСА_1 в судовому порядку (а.с.2-7).

Рішенням Виноградівського районного суду від 22 січня 2020 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 з житлового будинку по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності. Вирішено питання про судові витрати (а.с.173-176).

На це рішення адвокат Нечаєв В. В., що діє від імені відповідача ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу. Зазначає, що позивачка разом з дітьми продовжує проживати в будинку по АДРЕСА_1 . Цей будинок був побудований під час спільного життя подружжя та є їх спільною власністю. Рішення суду про визнання права власності на спірний будинок одноосібно за позивачкою відповідач оскаржив. Всі повідомлення до поліції про домашнє насильство були вчинені позивачкою з метою отримання доказової бази по справі про виселення. Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати, в задоволенні позову відмовити (а.с.185-190).

У судовому засіданні в апеляційній інстанції представник позивачки ОСОБА_5 проти скарги заперечила та просила її залишити без задоволення. При цьому вона пояснила, що їй та її довірительці відомо про наявність постанови Закарпатського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у справі № 299/524/17, якою було скасовано рішення Виноградівського районного суду від 14 березня 2017 року про визнання права власності на спірний будинок за набувальною давністю. Однак, на час ухвалення рішення про виселення відповідача із цього будинку відповідної постанови апеляційного суду ще не було, тому підстав для скасування цього рішення немає.

Інші учасники справи у судове засідання в апеляційній інстанції не з`явилися, хоча були повідомлені про час та місце його проведення належним чином. Заяв про відкладення розгляду справи не подавали.

Заслухавши пояснення присутнього учасника процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновків, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Задовольняючи позов про виселення суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_1 систематично порушує правила співжиття, роблячи неможливим для інших членів сім`ї проживання з ним в одному житловому будинку.

Такі висновки місцевого суду є помилковими, зроблені без належного з`ясування всіх обставин справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог (п.1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

З матеріалів справи слідує, що сторони у даній справі це колишнє подружжя, яке продовжує проживати у житловому будинку по АДРЕСА_1 . Разом з ними в цьому будинку проживають троє їхніх дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,та син ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На даний момент між сторонами існує спір щодо права власності на цей житловий будинок. Зокрема, у даній справі ОСОБА_2 пред`явила позов до ОСОБА_1 про виселення з житлового будинку по АДРЕСА_1 . Як на підставу своїх вимог посилалася на те, що по-перше, вона є одноосібною власницею цього житлового будинку, а по-друге, відповідач систематично порушує правила співжиття, роблячи неможливим для інших членів сім`ї проживання з ним в одному будинку.

Тобто фактично дві підстави позову. Перша, передбачена статтею 391 ЦК України, захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння. Зокрема, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Друга, передбачена статтею 116 ЖК України, виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення. Зокрема, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Своє право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 позивачка ОСОБА_2 підтверджувала рішенням Виноградівського районного суду від 14 березня 2017 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 січня 2019 року.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 оскаржив рішення Виноградівського районного суду від 14 березня 2017 року в апеляційному порядку і постановою Закарпатського апеляційного суду від 23 липня 2020 року воно було скасовано, в задоволенні позову про визнання права власності на спірний житловий будинок за позивачкою ОСОБА_2 відмовлено. Апеляційний суд вказав, що рішенням Виноградівського районного суду від 14 березня 2017 р. вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_1 щодо спільного сумісного майна подружжя (зокрема, житлового будинку АДРЕСА_1 ), однак ОСОБА_1 до участі у справі залучений не був.

З постанови Закарпатського апеляційного суду від 23 липня 2020 року також слідує, що спірний житловий будинок уже був предметом спору у судах різних інстанцій. Зокрема, відповідно до рішення Виноградівського районного суду від 09 листопада 2010 року визнано за ОСОБА_6 право власності на будинок по АДРЕСА_1 у порядку спадкування. Однак, надалі це рішення було скасовано рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 13 травня 2011 року, в позові ОСОБА_6 про визнання права власності на майно відмовлено (а.с.92-95).

Таким чином, статус житлового будинку по АДРЕСА_1 , станом на теперішній час є невизначений. Доводи позивачки про те, що вона є власницею цього будинку, спростовані. До визначення статусу цього житлового будинку (особиста чи спільна власність), позов про усунення перешкод передчасний.

Щодо інших підстав позову (порушення відповідачем правил співжиття), то такі достатніми доказами не підтверджені. В матеріалах справи є декілька звернень позивачки ОСОБА_2 до відділку поліції щодо її колишнього чоловіка ОСОБА_1 , однак надалі позивачка відмовилася від своїх заяв у зв`язку з відсутністю претензій (а.с.30-32).

Протокол про адміністративне правопорушення, складений щодо ОСОБА_1 про те, що він 06.05.2018 року о 16.30 год. по АДРЕСА_1 , під впливом емоцій пошкодив скло на дверях даного будинку, чим порушив громадський порядок та спокій громадян, був предметом розгляду в суді першої інстанції. Відповідно до постанови Виноградівського районного суду від 05 липня 2019 року провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ст.. 173 КпАП України закрито за відсутності в його діях складу адмінправопорушення.

Таким чином, доказів систематичного порушення правил співжиття відповідачем ОСОБА_1 не здобуто. Підстав для застосування ч. 1 ст. 116 ЖК України немає. За цих обставин в задоволенні позову ОСОБА_2 про виселення слід відмовити.

Сплачений відповідачем судовий збір за подачу ним апеляційної скарги в розмірі 1153,50 грн. слід покласти на позивачку.

Враховуючи викладене, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 1, 3 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Нечаєва Валерія Валерійовича, що діє від імені відповідача ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Виноградівського районного суду від 22 січня 2020 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення з житлового будинку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1153,50 грн. судового збору сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 вересня 2020 року.

Головуючий:

Судді: