Провадження №22-ц/812/1302/20
Провадження №22-ц/812/1303/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 серпня 2020 року м. Миколаїв

справа № 487/2798/19

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання правочинів удаваними та визнання права власності на майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та апеляційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , поданою їх представником - адвокатом Луговенко Катериною Сергіївною, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 11 червня 2020 року під головуванням судді Щербини С.В., дата складання повного тексту рішення не зазначена,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочинів удаваними та визнання права власності на майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 08 листопада 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року. Під час подружнього життя перебував деякий час за кордоном, звідки перераховував відповідачці кошти для матеріального забезпечення родини та придбання нерухомого й рухомого майна. Зокрема, в період шлюбу за ці кошти були придбані квартира АДРЕСА_1 та гараж № НОМЕР_1 , розташований у м. Миколаєві в автогаражному кооперативі «Метеорит». Однак, відповідач ОСОБА_2 оформила набуття цього майна у власність не договорами купівлі-продажу, а договорами дарування.

Як вказав позивач, напередодні укладення угод щодо придбання спірного нерухомого майна з його банківських рахунків, до яких були оформлені додаткові картки на ім`я відповідачки, остання зняла кошти на загальну суму 22 000 доларів США. Йому було відомо, що дружина знімає гроші з рахунків для купівлі нерухомості та був впевнений, що будуть укладені договори купівлі-продажу. При цьому, відчужувачі за даними договорами не є ані родичами, ані близькими знайомими ні позивачу, ні відповідачці, тому відсутні мотиви для дарування ними свого нерухомого майна.

За такого відповідач просив визнати договори дарування кв. АДРЕСА_1 від 31 липня 2014 року та гаражу № НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі «Метеорит» від 07 жовтня 2014 року, які посвідчені приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бут. Т.М. удаваними, визнавши, що в дійсності були укладені договори купівлі-продажу зазначених об`єктів, визнати вказане нерухоме майно спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати за ним право власності на Ѕ частину кв. АДРЕСА_1 від 31 липня 2014 року та гаражу № НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі «Метеорит»

Ухвалою Заводського районного суду від 10 березня 2020 залучено до участі у справі в якості співвідповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 31 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бут Т.В., за реєстровим номером 483, - удаваним. Визнано укладеним 31 липня 2014 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 по Ѕ частки за кожним. Визнано договір дарування гаражу № НОМЕР_1 , розташованого в м. Миколаєві автограражному кооперативі «Метеорит», укладений 07 жовтня 2014 між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бут Т.В., за реєстровим номером 690, - удаваним. Визнано укладеним 07 жовтня 2014 договір купівлі-продажу гаражу № НОМЕР_1 , розташованого в м. Миколаєві автогаражному кооперативі «Метеорит», між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 гараж № НОМЕР_1 , розташованого в м. Миколаєві автогаражному кооперативі «Метеорит». Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на гараж № НОМЕР_1 , розташованого в м. Миколаєві автогаражному кооперативі «Метеорит» по Ѕ частки за кожним. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3610 грн. 00 коп.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просили скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На думку апелянтів, суд першої інстанції без будь-яких об`єктивних та законних підстав після закриття підготовчого засідання вживав заходи для збирання доказів по цивільній справі, що свідчить про грубе порушення процесуальних вимог, наслідком чого є визнання незаконним та скасування судового рішення. Зазначали, що суд першої інстанції переклав тягар доказування на відповідачів та фактично прийняв до уваги тільки усну аргументацію представника позивача щодо неможливості існування тих обставин, при яких були укладені оспорювані договори, що не може вважатись належним допустимим та достатнім доказом. Щодо вирішення питання про визнання удаваним договору дарування гаражу, то суд не навів будь-яких мотивів у рішенні суду, та не прийняв до уваги повідомлені йому представником ОСОБА_2 обставини про те, що ОСОБА_6 є хрещеним батьком відповідачки та мав бажання подарувати їй спірне майно. Також апелянти посилалися на те, що чинним законодавством передбачена свобода договору та вільне волевиявлення сторін під час визначення умов, на яких договір укладається, і не передбачена як одна з істотних його умов наявність родинних відносин, або будь-яких інших близьких зв`язків, між сторонами договору. До того ж, родина ОСОБА_7 та ОСОБА_2 не є незнайомими людьми, мати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були співробітницями, а тому їх сім`ї давно знайомі і приятелюють. Що стосується коштів, які ОСОБА_2 знімала з рахунку, то стороною позивача не надано жодних доказів того, що ці кошти не витрачались саме на потреби родини ОСОБА_8 . Неправомірним, на думку апелянтів, також є і визнання судом такими, що не заслуговують на увагу доводи представника відповідача з приводу того, що кошти знімались з карткових рахунків та витрачались на туристичні поїздки, оскільки посилання суду, що сума коштів, що знімалась у зазначений період більша, ніж вартість поїздок, не мають значення для вирішення даного спору, оскільки відповідно до позовної заяви ціна позову складає 200 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 також посилаються на те, що судом не обґрунтовано, з яких підстав він вважає не пропущеними строки звернення до суду з вимогою про визнання удаваним договору дарування від 07 жовтня 2014 року, хоча про застосування наслідків пропущення строків звернення до суду було заявлено їх представником. Апелянти вказували, що положення ст. 72 СК України не можуть бути застосовані, оскільки позовна давність повинна бути застосована не про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а про визнання договору дарування квартири удаваним, а тому застосуванню підлягають норми ЦК України, які регламентують позовну давність, зокрема ст. 257 ЦК України. Аналогічні доводи містить і апеляційна скарга ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_1 - адвокатом Істоміною К.В. позивач просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2020 року залишити без змін, посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Бєлова Р.В., представник відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_5 адвокат Луговенко К.С. підтримали доводи і вимоги апеляційних скарг.

Відповідач ОСОБА_6 пояснив, що не згоден з висновком суду першої інстанції стосовно удаваності укладеного 07 жовтня 2014 між ним та ОСОБА_2 договору дарування гаражу № НОМЕР_1 , розташованого в автогаражному кооперативі «Метеорит» у м. Миколаєві, оскільки вказаний гараж він дійсно безоплатно подарував своїй хрещениці ОСОБА_2 .

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Істоміна К.В. просила відмовити у задоволенні апеляційних скарг, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , подану їх представником адвокатом Луговенко К.С., слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково з огляду на таке.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з 08 листопада 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12.09.2019 року здійснено у рівних частках поділ спільного сумісного майна подружжя - квартири, двох гаражів та грошових коштів, які перебували на банківських (депозитних) рахунках та стягнуто компенсацію вартості 1/2 частини майнових прав за попередніми договорами купівлі-продажу нерухомого майна (а.с. 230-233) Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року вказане рішення суду в зазначеній частині було залишено без змін.

Також судом встановлено, що 31 липня 2014 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бут Т.В. за реєстровим номером 483 був посвідчений укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_5 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала безоплатно у власність зазначену квартиру (т. 1 а.с. 88-145).

07 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бут Т.В. за реєстровим номером 690 був посвідчений укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 договір дарування гаражу № НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі "Метеорит", відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала безоплатно у власність зазначений гараж.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16.

Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу (стаття 216 ЦК України).

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов в частині визнання договору дарування квартири удаваним, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку, що укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_3 договір дарування був вчинений для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу.

При цьому суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в цій частині, зазначивши, що при укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідало їх внутрішній волі, а дійсна спрямованість волі сторін була направлена на укладення договору купівлі-продажу квартири, а не договору дарування, про що свідчать встановлені юридичні факти.

Так, судом встановлено і підтверджується матеріалами справи та поясненнями сторін, що позивач ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 працював за кордоном та перераховував на банківські рахунки грошові кошти у валюті для матеріального забезпечення родини. На ім`я позивача у відділенні ПАТ "ПУМБ" в м. Миколаєві були відкриті банківські рахунки № НОМЕР_2 в валюті Євро та № НОМЕР_3 в валюті доларів США. При цьому, на ім`я дружини ОСОБА_2 - були оформлені додаткові картки (останні 4 цифри 6994), за допомогою яких вона могла знімати кошти з вказаних рахунків та розраховуватися вказаною платіжною карткою. З банківських виписок вбачається, що безпосередньо перед укладенням правочину щодо придбання квартири (31 липня 2014 року) у період з 22 липня 2014 року по 31 липня 2014 року ОСОБА_2 з банківського рахунку № НОМЕР_2 були зняті грошові кошти, а саме: 22 липня 2014 року 900 євро, 23 липня і 24 липня 2014 року - по 940 євро, 29 липня 2014 року 14773,50 грн, що еквівалентно 923,34 євро, відповідно до курсу НБУ. З банківського рахунку № НОМЕР_3 ОСОБА_2 були зняті грошові кошти, а саме: 22 липня 2014 року 115000 грн., що еквівалентно 9871,24 доларів США, 25 липня 2014 року 1280 доларів США, 28 липня 2014 року 1275 доларів США і 14592,60 грн., що еквівалентно 1247,23 доларів США, 29.07.2014 1260 доларів США, 30.07.2014 - 1250 доларів США, 31.07.2014 1240 доларів США. Всього за вказаний період ОСОБА_2 були зняті грошові кошти у розмірі 22 000 доларів США. Крім того, 02 вересня і 03 вересня 2014 року з банківського рахунку № НОМЕР_3 ОСОБА_2 були зняті грошові кошти по 1100 доларів США (а.с. 15-20, 182).

Встановивши викладені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що такі дії ОСОБА_2 свідчать про її підготовку до реалізації намірів щодо купівлі-продажу майна та вказаними коштами вона мала намір здійснити розрахунок за придбану у ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_5 квартиру.

При цьому суд вірно вважав, що такі обставини спростовують позицію відповідачів про намір укласти договір дарування, оскільки такий договір є безоплатним та у випадку його укладання ОСОБА_2 не вчиняла би дій, спрямованих на акумулювання грошових коштів, до того ж ОСОБА_2 не було надано доказів витрачання вказаних коштів на інші цілі, а посилання на те, що в цей період були придбані туристичні путівка для відпочинку родини ОСОБА_2 з не заслуговує на увагу, оскільки згідно акту прийому-передачі туристичного продукту за договором №216 від 25.07.2014 року загальна вартість цих путівок складає 71014 грн., що значно менше суми знятих за вказаний період коштів з банківських рахунків.

Також судом правильно враховано, що відповідачами не було наведено переконливих та обґрунтованих мотивів дарувальників за спірним договором передачі ними в дар майна, яке має значну вартість - трикімнатної квартири, на користь сторонньої особи - ОСОБА_2 , з якою не перебувають у родинних відносинах, і посилання відповідачів на близьке знайомство ОСОБА_3 із матір`ю ОСОБА_2 такого висновку суду не спростовують.

Крім того, оцінюючи надані сторонами докази, судом першої інстанції вірно прийнято до уваги, що близько через півтора місяця після укладання спірного правочину на підставі договорів купівлі-продажу ОСОБА_3 було придбане нерухоме майно.

Так, зі змісту спірного договору дарування квартири та документів нотаріальної справи, пов`язаної із посвідченням вказаного договору (т. 1 а.с. 98-145) вбачається, що дана трикімнатна квартира була місцем проживання відповідачів ОСОБА_7 та до 30 липня 2014 року вони були у ній зареєстровані, доказів наявності у родини ОСОБА_7 на час відчуження даної квартири іншого нерухомого майна матеріали справи не містять. Між тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20 вересня 2014 року ОСОБА_3 за договорами купівлі-продажу було набуто у власність 264/400 часток земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 , та 264/400 часток житлового будинку, розташованого на вказаній земельній ділянці (т. 1 а.с. 202-205).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_5 договору дарування не відбулося, а воля сторін в угоді була спрямована на оплатну передачу майна від продавця покупцю, тобто на укладення договору купівлі-продажу.

Відповідачами не було надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували вищевикладений висновок суду першої інстанції.

Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції, а тому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що спірний правочин дарування квартири є удаваним відповідно до статті 235 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг про те, що закон не забороняє особі безоплатно передати своє майно у власність іншої особи навіть якщо ці особи не є родичами. Разом із тим, зібрані у справі докази у їх сукупності достатньо та переконливо доводять, що дійсна спрямованість волі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_5 була направлена на укладення договору купівлі-продажу квартири, а не договору дарування.

За такого доводи апеляційних скарг щодо недоведеності платності спірного правочину є безпідставними.

Посилання апеляційних скарг на порушення судом першої інстанції вимог Цивільного процесуального кодексу в зв`язку із прийняттям судом доказів вже після закриття підготовчого засідання не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду оскільки це не призвело до неправильного вирішення справи стосовно вимог про удаваність договору дарування квартири.

Також колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг щодо пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності стосовно заявлених ним вимог про визнання договору дарування удаваним.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що про порушення своїх прав спірним договором дарування квартири ОСОБА_1 дізнався у листопаді 2018 року, після звернення ОСОБА_2 у жовтні 2018 року до суду із позовом про поділ майна подружжя (справа № 487/7097/18), а тому саме з цього часу починається перебіг позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Так, з пояснень сторін вбачається, що при укладанні цього договору позивач не був присутній, оскільки перебував за межами України, доказів того, що ОСОБА_1 було відомо у 2014 році про укладання його дружиною саме договору дарування квартири, а не купівлі-продажу, матеріали справи не містять.

У листопаді 2018 року під час судового розгляду справи за позовом ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (справа № 487/7097/18) ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому зазначав, що крім майна, зазначеного ОСОБА_2 у позові, ними в період шлюбу були придбані квартира АДРЕСА_1 та гараж № НОМЕР_1 , розташований у м. Миколаєві в автогаражному кооперативі «Метеорит», проте дружина оформила набуття цього майна у власність не договорами купівлі-продажу, а договорами дарування. В зв`язку із чим просив визнати ці договори удаваними, визнавши, що в дійсності були укладені договори купівлі-продажу, визнати вказане нерухоме майно спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати за ним право власності на Ѕ частину цього майна. Ухвалою суду від 02 квітня 2019 року у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 було відмовлено, а тому він одразу звернувся з таким позовом до суду в окремому порядку.

За таких обставин судом вірно встановлено дотримання позивачем строку позовної давності та відсутність підстав для задоволення заяви про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Не спростовує цього і посилання апеляційних скарг на те, що ОСОБА_1 мав можливість ще у 2014 року дізнатися характер угоди, за яким спірна квартира була набута у власність, оскільки перебіг позовної давності починається не з дня, коли позивач довідався або міг довідатися про укладання договору дарування, а з дня, коли він довідався або міг довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Між тим, як встановлено постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року у справі № 487/7097/18, остаточне припинення спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відбулося у грудні 2018 року, з пояснень ОСОБА_2 , у суді апеляційної інстанції вбачається , що до цього часу вони проживали саме у спірній квартирі.

Отже, за таких обставин, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 мав дізнатися про порушення своїх прав спірним договором до часу звернення до суду ОСОБА_2 з позовом про поділ майна подружжя.

Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, в силу вимог статті 60 СК України, оскільки придбана у період шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та підлягає поділу як спільне майно подружжя.

Так, відповідно до ч. 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання удаваним договору дарування квартири, визнання укладеним договору купівлі-продажу квартири, визнання цього майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і його поділ суд вирішив згідно з нормами матеріального права, які підлягали застосуванню за даними правовідносинами, з`ясував усі обставини, що мають значення для справи, дав належну оцінку наданим сторонами доказам і дійшов правильного висновку про задоволення цих вимог.

За такого, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , а також апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо оскарження нею рішення суду у вищезазначеній частині.

З огляду на вищевикладене, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2020 року в частині визнання удаваним договору дарування квартири, визнання укладеним договору купівлі-продажу квартири, визнання цього майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і його поділ згідно вимог ст. 375 ЦПК України слід залишити без змін.

Разом із тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо доведеності позивачем належними та достатніми доказами удаваності договору дарування гаражу, визнання укладеним договору купівлі-продажу цього майна, визнання гаражу об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і його поділ.

Так, в судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_6 підтвердив, що є хрещеним батьком ОСОБА_2 та категорично заперечував оплатність укладеного з нею 07 жовтня 2014 року договору дарування гаражу № НОМЕР_1 , розташованого в автогаражному кооперативі «Метеорит» у м. Миколаєві.

Належних та достатніх доказів, які б переконливо доводили, що воля сторін вищевказаного правочину була спрямована на оплатну передачу ОСОБА_6 гаража ОСОБА_2 , тобто на укладення договору купівлі-продажу, позивачем не було надано.

З огляду на викладене не можна вважати обґрунтованим висновок суду першої інстанції про доведеність ОСОБА_1 обставин, які б беззаперечно свідчили про удаваність договору дарування гаражу, а тому також не можна вважати правильним висновок суду про наявність підстав для визнання цього майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і його поділ.

Таким чином, відповідно по п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині задоволення вищевказаних позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення - про відмову у їх задоволенні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , подану їх представником - адвокатом Луговенко Катериною Сергіївною, залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2020 року в частині визнання удаваним договору дарування гаражу № НОМЕР_1 , розташованого в м. Миколаєві в автогаражному кооперативі «Метеорит», укладеного 07 жовтня 2014 між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бут Т.В., за реєстровим номером 690; визнання укладеним 07 жовтня 2014 договору купівлі-продажу гаражу № НОМЕР_1 , розташованого в м. Миколаєві в автогаражному кооперативі «Метеорит», між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ; визнання об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 гаражу № НОМЕР_1 , розташованого в м. Миколаєві в автогаражному кооперативі «Метеорит»; визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на гараж № НОМЕР_1 , розташований в м. Миколаєві в автогаражному кооперативі «Метеорит» по Ѕ частки за кожним, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді І.В. Лівінський

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 28 серпня 2020 року