Справа № 401/4143/15-ц; 2/401/1/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" серпня 2020 р. Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі: головуючого - судді Гармаш Т.І., при секретарі - Липко О.А, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Світловодську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину будинку та визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_3 .

Виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 , та визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_4 , виданого 06 лютого 2003 року за реєстровим номером 2-225 Світловодською міською державною нотаріальною конторою на вказаний житловий будинок.

Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 , який був укладений 4 червня 1954 року. Під час шлюбу вони отримали для забудови земельну ділянку, на якій був збудований спірний будинок, який є їх із ОСОБА_5 спільною власністю. Вони проживали у цьому будинку разом з чоловіком ОСОБА_5 до 1991 року. З 1991 року вона виїхала з будинку та проживала окремо від чоловіка. Рішенням Петропавлівського районного суду від 27 серпня 1991 року їх шлюб з чоловіком ОСОБА_5 був розірваний. Після смерті чоловіка ОСОБА_5 в 2003 році вона знову почала жити у спірному будинку та була переконана що він належить їй, а саме що вона має право на Ѕ його частину. Проте у 2015 році вона дізналася від повнолітньої дочки ОСОБА_3 , що право власності на цілий будинок належить відповідачці, а саме ОСОБА_4 , яка доводиться їй онукою, яка має наміри продати будинок. Тоді ж їй стало відомо, що за її відсутності, її колишній чоловік ОСОБА_5 склав заповіт на онуку ОСОБА_2 (на даний час громадянка Російської Федерації), яка після його смерті прийняла спадщину та отримала право власності на весь будинок. Вважає, що за таких обставин її неправомірно позбавлено права власності на будинок, у якому вона на теперішній час зареєстрована та проживає. А відтак її право підлягає захисту у судовому порядку.

В подальшому позивачка доповнила свій позов новою позовною вимогою та просила визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_4 , виданого 06 лютого 2003 року за реєстровим номером 2-225 Світловодською міською державною нотаріальною конторою на спірний житловий будинок.

У судовому засіданні представник позивача та позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини та докази, що їх стверджують. Крім цього позивач ОСОБА_1 зазначила, що вона не розлучалась зі своїм чоловіком, а лише жила окремо від нього з 1991 року до часу його смерті тобто до 2002 року. Про існування реєстрації розірвання шлюбу вона не знала. Вважає, що її чоловік несправедливо розпорядився будинком склавши заповіт на одну онуку, а саме відповідачку ОСОБА_2 , оскільки як вона так і її мати ОСОБА_3 постійно мешкали у Російській Федерації та не мали потреби у житлі на території України. Натомість вона, їх спільний з чоловіком син та його діти проживають в Україні, а тому на її думку, мають право проживати у будинку, який вони колись збудували з чоловіком.

Виклад позиції відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до Мінської Конвенції «Про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах» від 22 січня 1993 року. Надала заяву про розгляд справи без її участі та повідомила, що позов не визнає у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень зазначила, що вона є власницею спірного будинку, який вона отримала як спадок після смерті дідуся, за яким доглядала. Вважає, що заповіт був складений правомірно, так як ОСОБА_5 був його єдиним власником, а також просила до позовних вимог застосувати позовну давність, передбачену Законом, оскільки ОСОБА_1 пропустила строки оскарження заповіту та строки звернення до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя.

Виклад позиції третьої особи.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 та її представник позов не визнали у повному обсязі, просили відмовити у його задоволенні, з тих підстав, що позивач була обізнана про розірвання шлюбу із ОСОБА_5 в 1991 році та була обізнана ще в 2003 році про право власності ОСОБА_2 на спадковий будинок під час отримання її дозволу на вселення та прописку до будинку, а тому пропустила трьохрічний строк позовної давності. Також зазначає, що наявність генерального плану на будівництво будинку та рішення про надання земельної ділянки під забудову ОСОБА_5 не є правовстановлюючими документами, що підтверджують право позивача на набуття права власності на нерухоме майно під час шлюбу. Отже вважає, що право власності на частку у спільно набутому майні подружжя у позивача відсутнє.

Заяви та клопотання сторін.

23.10.2018 року до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 (Т. 1 а.с.169)

03 липня 2019 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, якою позов доповнено позовною вимогою про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом.(Т.2 а.с.3)

24.07.2020 року до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом. (Т. 3 а.с.7)

19.08.2020 року до суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 про визнання причини пропуску позовної давності поважними (Т. 3 а.с. 20).

Процесуальні рішення ухвалені судом.

Ухвалами судді від 22 жовтня 2015 року відкрито провадження у справі та в забезпечення позову накладено арешт на спірне майно. (Т. 1 а.с.26 - 27).

Ухвалою суду від 05.11.2015 року доручено компетентному суду Російської Федерації повідомити про час та місце слухання справи відповідача ОСОБА_2 та вручити їй копію позовної заяви та доданих до неї документів у порядку передбаченому Конвенцією про правову допомогу та правових відносинах по цивільним та кримінальним справам. Справу призначено до розгляду на 05.05.2016 року з визначенням резервної дати 07.06.2016 року.

Ухвалою суду від 07 червня 2016 року провадження у справі зупинено до надходження до суду відомостей про виконання іноземним судом судового доручення в порядку Мінської Конвенції «Про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах» від 22 січня 1993 року(Т. 1 а.с.59).

Ухвалами суду від 09.08.2016 року, 29 грудня 2016 року, 12. 04. 2017 року (Т. 1 а.с.62,78,94) відмовлено у задоволенні заяв представника позивача про відновлення провадження у справі у зв`язку з ненадходженням до суду відповіді щодо виконання судового доручення.

Ухвалою суду від 06.02.2018 року відновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду.(Т. 1 а.с.124)

Відповідно до ухвали суду від 3.10.2018 року для виконання завдання підготовчого провадження відповідно до вимог п.9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону від 15.12.2017 року подальший розгляд справи здійснювався за правилами загального позовного провадження (Т. 1 а.с.159)

Ухвалою суду від 29.11.2018 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до розгляду по суті на 10.01.2019 року (Т.1 а.с.185)

Ухвалою суду від 15 липня 2019 року у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог відмовлено у зв`язку з поданням її під час з`ясування обставин справи та дослідження доказів (Т. 2 а.с.22).

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 28.08.2019 року скасовано ухвалу Світловодського міськрайонного суду від 15 липня 2019 року (Т. 2 а.с.82).

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду від 12.09.2019 року позовна вимога про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом прийнята до розгляду в одному провадженні та з метою вручення копії заяви про уточнення позовних вимог від 03.07.2019 року відповідачу скеровано судове доручення компетентному суду Російської Федерації та у зв`язку із цим зупинено провадження у справі.(Т.2 а.с.115)

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 27.11.2019 року ухвала Світловодського міськрайонного суду від 12.09.2019 року залишена без змін.(Т.2 а.с.199)

Ухвалою суду від 17.03.2020 року провадження у справі відновлено у зв`язку з виконанням судового доручення компетентним судом Російської федерації. (Т. 2 а.с. 229).

Заслухавши доводи сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши докази, суд встановив такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, які склалися між сторонами.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали шлюб 04.06.1954 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (Т.3 а.с. 21).

16 грудня 1991 року за № 369 зареєстровано актовий запис про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (Т. 2 а.с. 247,248)

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (Т. 3 а.с.22).

31.03.1964 року відповідно до рішення № 6 Власівської селищної ради, ОСОБА_5 отримав земельну ділянку під індивідуальну забудову в АДРЕСА_1 , яка була виділена в натурі згідно акту від 15.04.1964 року (Т. 2 а.с. 77)

Оціночними актами по домоволодінню (Т. 2 а.с. 92, 93, 94, 99, 100, 101, 102) підтверджується, що у період з 1969 року змінювалась оціночна вартість забудови, що свідчить про те, що у цей період здійснювались будівельні роботи по будівництву спірного будинку.

Рішенням № 14 Власівської селищної ради від 15.07.1969 року за ОСОБА_5 було визнано право особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_2 .

Приймальною комісією складено акт про закінчення та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння, який затверджено 12 серпня 1993 року. (Т. 2 а.с.103)

Рішенням Власівської селищної ради від 16 вересня 1993 року затверджено право особистої власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 . (Т. 2 а.с.104)

22 жовтня 1993 року ОСОБА_5 видано свідоцтво на право особистої власності на домоволодіння, яке зареєстровано 22.10.1993 року бюро технічної інвентаризації. (Т. 2 а.с 105).

06.02.2003 року відповідач ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом та успадкувала житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 та належав спадкодавцю ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 на право власності на домоволодіння виданого 22 жовтня 1993 року та зареєстрованого Світловодським БТІ 22.10.1993 року № 708-4. (Т. 2 а.с. 112)

Свідок ОСОБА_6 , у судовому засіданні повідомив, що він народився у 1965 році. Його матір`ю є ОСОБА_1 (позивачка у справі) батьком є ОСОБА_5 , який помер у 2002 році. Спірний будинок був збудований до того як батьки розійшлися. Вони будували будинок разом. Мати штукатурні роботи виконувала сама. Після того як мати виїхала на Дніпропетровщину у цьому будинку з 1991 року проживав він із сім`єю. Тепер у будинку проживає мама та її дочка, а його сестра ОСОБА_7 , яка приїхала з Росії. Сестра має намір продати будинок.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили, що спірний будинок будували подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Будинок був повністю збудований приблизно у 1968 році.

З довідки виданої Власівською селищною радою від 26.10.2018 року (Т.1 а.с. 188) вбачається, що позивачка ОСОБА_1 проживала за адресою АДРЕСА_1 разом зі своїм чоловіком з 1962 року по 1991 рік. Перебували у шлюбі та вели спільне господарство. Після смерті чоловіка, а саме з 2002 року проживає за цією адресою по теперішній час.

З відмітки у паспорті позивачки ОСОБА_1 вбачається, що вона 15 квітня 2003 року зареєстрована АДРЕСА_1 (Т. 1 а.с. 13)

Отже, судом встановлено, що спірні правовідносини виникли та продовжували існувати до 1 січня 2004 р., тобто до набрання чинності СК України ( в редакції Закону № 2947-III від 10 січня 2002 року та ЦК України (в редакції Закону № 435-IV від 16 січня 2003 року), а тому до даних правовідносин суд застосовує норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (КпШС) та Цивільного кодексу(в редакції Закону № 435-IV від 16 січня 2003 року).

Відповідно ст. 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно статей 28, 29 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Відповідно до вимог ч .2 ст. 12 ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із спірних правовідносин сторін, доведенню в даному випадку підлягає час забудови житлового будинку та господарських будівель, а саме які із них були побудовані за час перебування у шлюбі, а які після розірвання шлюбу, а також джерело походження коштів, за які здійснювалось будівництво.

Зважаючи на те, що право власності на спірний будинок, як об`єкт права власності було зареєстровано за ОСОБА_5 , після розірвання шлюбу, тобто після 16 грудня 1991 року, то спільним майном подружжя на час розірвання шлюбу вважається об`єкт незавершеного будівництва, по АДРЕСА_1 , тобто вартість будівельних робіт та матеріалів, які були використані під час будівництва.

Дослідивши письмові докази у їх сукупності, а також заслухавши показання свідків суд вважає доведеним факт проведення будівельних робіт по будівництву спірного житлового будинку у період з 1964 року до грудня 1991 року тобто під час шлюбу.

А тому предметом доказування у спірних правовідносинах є перелік та вартість будівельних робіт, які були виконані за час спільного проживання у шлюбі подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Разом з тим позивачка ОСОБА_1 всупереч вимогам ч .2 ст. 12 ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України не надала суду доказів щодо розміру витрат на будівництво, а саме переліку та вартості будівельних матеріалів використаних під час будівництва, вартості будівельних робіт, джерело набуття коштів, за які придбавались будівельні матеріали та виконувались будівельні роботи для створення, нерухомого майна, яке вона вважає спільним, з огляду на те, що спірний будинок , як об`єкт нерухомого майна, був введений в експлуатацію та видане свідоцтво про право власності на нього через один рік та вісім місяців після припинення ведення спільного господарства та розлучення подружжя.

Тому суд не може погодитись з доводами позивачки ОСОБА_1 , що цілий будинок разом з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , як об`єкт нерухомого майна, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу в рівних частках, а тому приходить до переконання, що позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання в частині позову про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд виходить з такого.

Статтею 534 ЦК України (в редакції 1963 року)передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Відповідно ст. 561 ЦК України (в редакції 1963 року)свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, тощо.

Доказів існування обставин, які могли бути правовою підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого на ім`я ОСОБА_2 недійсним, суду не надано.

З огляду на викладене суд приходить до переконання, що відповідач ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом та успадкувала житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 на право власності на домоволодіння виданого 22 жовтня 1993 року та зареєстрованого Світловодським БТІ 22.10.1993 року № 708-4 правомірно, а тому позовна вимога про про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом не грунтується на нормах права, а тому не підлягає задоволенню.

Відповідач ОСОБА_2 подала заяву про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог ОСОБА_1 . У свою чергу позивач ОСОБА_1 подала заяву та просила суд визнати причини пропуску строків позовної давності поважними.

Відповідно до статей 71, 76 ЦК України (в редакції 1963 року), положення яких підлягає застосуванню з огляду на пункт 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст.75 ЦК України (в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦК України (1963 року) закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Суд звертає увагу, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Закон не визначає переліку причин пропуску строку на звернення до суду, які є поважними, тому питання про поважність таких причин вирішується в кожному конкретному випадку із урахуванням обставин справи та доказів, що свідчать про неможливість подачі позову протягом визначеного законом строку в зв`язку з наявністю об`єктивних перешкод для звернення до суду.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивач могла та повинна була дізнатися про правовий статус спільного майна - будинку, про наявність заповіту, оформлення права власності на відповідача, а отже, і про порушення свого права. Оскільки позивач постійно проживала в спірному будинку, за цією адресою зареєстровано її місце проживання з квітня 2003 року, вона весь час користувалася ним, під час чого в неї могли виникати та виникали відносини з власником майна. Ствердження позивача, що вона пропустила цей строк із поважних причин, оскільки не знала, що померлий чоловік залишив заповіт, в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами.

Разом з тим, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку позовної давності можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку позовної давності в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Оскільки у судовому засіданні доведено безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , в позові належить відмовити саме за цих підстав, а не з підстав пропуску строку позовної давності.

Судові витрати, суд розподіляє між сторонами на підставі ст. 141 ЦПК України та у зв`язку із відмовою у задоволенні позову відносить їх за рахунок позивача.

На підставі викладеного та ст. ст. 22,28,29 КпШС України, ст.ст. 71, 75, 76, 80, 531, 534 ЦК України (в редакції Закону № 435-IV від 16 січня 2003 року), керуючись ст.ст.12, 13, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 , побудованого нею сумісно з ОСОБА_5 у 1964 році під час шлюбу та визнання недійсним і скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на ім`я ОСОБА_10 , виданого 06 лютого 2003 року за реєстровим номером 2-225 Світловодською міською державною нотаріальною конторою, на житловий будинок АДРЕСА_1 - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення через Світловодський міськрайонний суд у порядку, передбаченому ст. 355 і п.15.5 ч.1 Перехідних положень ЦПК України та п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому рішення.

Повний текст рішення буде складений 28 серпня 2020 року

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

Суддя Світловодського

міськрайонного суду: Т.І.Гармаш