Справа № 313/1311/19
Провадження № 2/313/109/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2020 р. смт. Веселе

Веселівський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді - Нагорного А.О., при секретарі судового засідання Нагорних О.С., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Шубіна О.П., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача адвоката Паскала П.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - служба у справах дітей Веселівської районної державної адміністрації, про відібрання малолітньої дитини без позбавлення батьківських прав та визначення постійного місця проживання,

ВCТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача у якому просить ухвалити рішення, яким відібрати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та передати дитину її батькові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, позивач у позові просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за фактичним місцем проживання її батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В частині вимог про відібрання дитини допустити негайне виконання рішення суду.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що він з відповідачкою перебував у шлюбі, який був розірваний на підставі рішення суду.

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач у позові зазначає, що до теперішнього часу він та відповідач не дійшли згоди щодо місця проживання доньки. Зараз дитина мешкає разом з відповідачем, яка виховує самостійно їхню доньку та ще одну дитину від іншого чоловіка. На цей час їхня донька не досягла десяти років та не може самостійно приймати участь щодо, визначення місця свого проживання, шляхом надання особистої прихильності одному з батьків. Позивач у позові зазначає, що він не згоден із тим, щоб їхня донька проживала із відповідачем, наполягає на визначенні місця проживання доньки разом з ним, а саме з її рідним батьком.

Позивач у позові зазначає, що він вважає, що в інтересах доньки проживати саме з ним, а не з її матір`ю. Він на цей час працевлаштований та працюю підсобним працівником у фермерському господарстві «СКІФ», що підтверджується копією його трудової книжки серії НОМЕР_2 виданої 30.11.2000 р. та має додаткові прибутки з двох земельних ділянок, які перебувають в оренді. Крім того, він проживає разом із своєю матір`ю, яка перебуває на пенсії та має сили й бажання доглядати за своїє онукою, коли його не буде вдома. Він постійно намагається приймати участь у вихованні своєї дитини, забезпечує її одягом та іграшками, приладдям для навчання тощо, постійно відвідує навчальний заклад, де навчається його дитина для прийняття участі у подоланні проблем у навчанні та розвитку її успіхів. Приймає участь у батьківських зборах, а також забирає дитину на вихідні дні та канікули до себе, проте за останні часи відповідач та її мати безпідставно чинять перешкоди у побаченні йому з дитиною, викликають за його місцем проживання постійно працівників поліції. Під час проходження дня знань 01.09.2019 р. мати відповідачки взагалі не допустила його до святкової лінійки для привітання своєї дитини зі святом. На думку позивача це впливає на розвиток дитини та її емоційний та психологічний стан, у зв`язку із чим він вимушений звернутися до суду з даним позовом, також враховуючи те, що сама дитина виявляє бажання у подальшому проживанні разом з ним.

Відповідачка на позов надала відзив, у якому просить суд у задоволенні позову відмовити, так як посилання позивача на те, що він працевлаштований, має прибутки з двох земельних ділянок, які перебувають в оренді, проживає разом зі своєю матір`ю, забезпечує одягом дитину, іграшками, приладдям для навчання, не є суттєвими для вирішення питання визначення місця проживання дитини, а питання відібрання дитини є ганебним (а.с.125-129).

Під час судового розгляду справи позивач та його представник позов підтримали.

Присутній у судовому засіданні відповідач та його представник просили у задоволенні відмовити з підстав, що наведені у відзиві на позов, який долучений до матеріалів цивільної справи.

Представник третьої особи ОСОБА_5 звернулася в суд з заявою розглянути справу без її участі, або перенести на іншу дату.

Суд, з врахуванням думки сторін та їх представників, а також того, що присутній у попередніх судових засіданнях представник третьої особи висловила позицію до заявлених позивачем вимог і просила ухвалити рішення у справі на розсуд суду, то суд, з врахуванням зазначених обставин ухвалив протокольну ухвалу про проведення судового розгляду справи без участі представника третьої особи.

Вислухавши сторони та їх представників, допитавши свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , неповнолітню дитину за участю психолога,вивчивши письмові докази, висновок комісії, з питань захисту прав дитини при Веселівській райдержадміністрації, яка остаточне рішення не прийняла, а залишила його за районним судом, оцінивши надані докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

12.03.2011 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Веселівського районного управління юстиції Запорізької області між позивачем та відповідачкою ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 12.03.2011 р. зроблено відповідний актовий запис за № 19.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_3 виданого (повторно) Веселівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 11.07.2017 р.

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 27.10.2015 р. у цивільній справі № 313/1352/15-ц, шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 08.11.2015 р.

Спір між сторонами виник з приводу визначення місця проживання їх спільної неповнолітньої дитини, після того, як вони стали проживати окремо.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей зобов`язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

У вітчизняному законодавстві також закріплено відповідні положення щодо забезпечення права дитини на власну думку.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

Пунктом 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифіковану в Україні постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надано можливості і сприятливі умови, які дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності. З цією метою при виданні законів головним міркуванням повинно бути якнайкраще забезпечення інтересів дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), наголосив, що при вирішенні справ цієї категорії основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

З матеріалів справи вбачається, що обидва батьки дитини мають місце проживання, джерело існування, батьками створені всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Матеріально-побутове забезпечення батьків судом враховується, але воно не є визначальним.

Суд враховує бажання дитини залишиться проживати разом із батьком.

Суд звертає особливу увагу зокрема на ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та виходить із якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Так, допитана за участю психолога дитина зазначає, що вона з квітня поточного року мешкає з батьком, ходить з ним на рибалку, а також гуляти в парк. Любить маму та братика, бажає з ними бачитися й спілкуватися, хоче щоб вони приходили до неї в гості. Дитина пояснила, що з її мамою живе дядя, який одного разу взяв зі шафи її куклу і кинув у її сторону. Крім того, дитина надала покази, що дядя інколи кулаками по мамі ударяв. Відповідачка, звісно, покази дитини у цій частині спростувала, пославшись на те, що вона зі своїм новим чоловіком у такий спосіб жартували один з одним.

Відповідач не надала суду переконливих доказів, що проживання доньки разом з матір`ю буде найкраще відповідати інтересам дитини.

Тому суд прийшов до висновку, що проживання доньки саме з батьком, а не з матір`ю відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи.

Позовні вимоги у частині відібрання дитини та передачі її батькові, суд вважає їх такими, що задоволенню не підлягають, так як дитина з квітня поточного року за її бажанням, мешкає з позивачем.

Питання із судовими витратами вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі ст. ст. 6, 19, 141, 160, 161 СК України, керуючись ст. ст. 1-13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про відібрання малолітньої дитини без позбавлення батьківських прав та визначення постійного місця проживання - задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за фактичним місцем проживання її батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

У частині задоволення інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у сумі 768,40 грн.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Веселівський районний суд Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Повний текст рішення складений 31.08.2020 р.

Суддя

Веселівського районного суду

Запорізької області А.О.Нагорний

26.08.2020