ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року м. Херсон

справа № 648/2854/18

провадження № 22-ц/819/398/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарГеленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Строілова С.О. від 26 листопада 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що з 19 листопада 2011 року перебуває із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, питання про розірвання якого вирішується в судовому порядку.

16 грудня 2010 року за особисті кошти ним було придбано житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Право приватної власності на будинок було зареєстровано 16 березня 2011 року.

18 листопада 2016 року за договором купівлі-продажу ним відчужено зазначений будинок ОСОБА_4 за 91 450 грн, які він отримав у повному обсязі до підписання договору 17 листопада 2016 року та в цей же день уклав із ОСОБА_5 договір позики, за умовами якого надав йому в борг 90 000 грн зі строком повернення не пізніше 20 червня 2017 року.

20 червня 2017 року ОСОБА_5 повернув грошові кошти, частину з яких у розмірі 53 000 грн 21 червня 2017 року він передав ОСОБА_6 як попередню оплату за укладеним між ними 22 червня 2017 року договором купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 .

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 не визнає його право особистої приватної власності на зазначений житловий будинок, який було придбано у період шлюбу за його особисті кошти, позивач просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на будинок АДРЕСА_2 .

Рішенням суду від 26 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , просить рішення суду скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду щодо придбання спірного нерухомого майна за спільні кошти подружжя та проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час придбання у 2010 році житлового будинку, за гроші від продажу якого в подальшому було придбано спірне майно, не відповідають обставинам справи і зроблені без врахування положень статей 57, 60 СК України, що регулюють спірні правовідносини, та висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 01 липня 2015 року в справі № 6-612цс15, щодо підстав набуття права спільної сумісної власності подружжя

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано належні та допустимі докази на підтвердження факту придбання ним житлового будинку у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем за його особисті кошти.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 19 листопада 2011 року сторони зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 19.11.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голопристанського районного управління юстиції Херсонської області зроблено відповідний запис за №185 (а.с.5).

22 червня 2017 року ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_6 договір, за умовами якого остання продала, а ОСОБА_1 купив житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 та розташований на земельній ділянці присадибного фонду Чорнобаївської сільської ради Білозерського району Херсонської області площею 0,0755 га, кадастровий номер :01:001:0621, цільове призначення-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчинено за 53 000 гривень, які продавець отримала повністю до підписання цього договору.

Придбання житлового будинку за цим договором вчинено за письмовою згодою дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Гребенюк Т.М., приватним нотаріусом Білозерського районного нотаріального округу Херсонської області 22 червня 2017 року за р.№461, що призначена для зберігання у справах нотаріуса (пункт 8 договору).

Зазначений договір купівлі-продажу 22 червня 2017 року посвідчено приватним нотаріусом Білозерського районного нотаріального округу Гребенюк Т.М., яка, роз`яснила сторонам зміст статей 60, 69 СК України; статті 27 Закону України «Про нотаріат», а також правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна; зміст статті 334 ЦК України про набуття покупцем власності на придбаний житловий будинок з моменту державної реєстрації права власності в ДРРП та статті 377 ЦК України, що сторонами підтверджено у пункті 10 укладеної ними угоди.

Будь-які застереження щодо придбання ОСОБА_1 житлового будинку за кошти, які належали йому особисто, у договорі купівлі-продажу відсутні (а.с.17-18).

Право власності ОСОБА_1 на придбане нерухоме майно зареєстровано 22.06.2011 року в установленому законом порядку.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного із цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, за загальним правилом застосування презумпції спільного майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року, справа №6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року, справа №372/504/17, та відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України має враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Отже, стверджуючи, що придбаний у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 , є його особистою приватною власністю, позивач зобов`язаний довести обставини, що спростовують презумпцію спільного майна подружжя.

При цьому обов`язок відповідача доводити статус майна, придбаного в період зареєстрованого шлюбу, як спільного сумісного майна подружжя відсутній.

Відповідно до положень статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

ОСОБА_1 обґрунтовує право особистої приватної власності на спірне майно тим, що воно придбане хоч і за час шлюбу із ОСОБА_3 , однак за кошти, які належали йому особисто, оскільки були отримані в результаті продажу набутого до шлюбу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 надав суду: 1) копію договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого нотаріально 18 листопада 2016 року, за умовами якого він за 91 450 гривень продав наведений вище житловий будинок, що належав йому на підставі рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 15 лютого 2011 року, зареєстрованого в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації 16 березня 2011 року, 2) копію рішення Голопристанського районного суду від 15 лютого 2011 року, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з усіма будівлями та спорудами, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0739га за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 16.12.2010 року. Цим же рішенням суд визнав за ОСОБА_1 право власності на зазначений вище житловий будинок; 3) копію розписки, виданої ОСОБА_1 ОСОБА_4 17 листопада 2016 року про отримання від неї за повну попередню оплату за будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 59,0кв.м. за майбутнім договором купівлі-продажу; 4) копію договору позики, укладеного 17.11.2016 року між ОСОБА_1 та його рідним братом ОСОБА_5 , за умовами якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 90 000 гривень, а ОСОБА_5 зобов`язався повернути позикодавцеві позику у строк до 20 червня 2017року; 5) копію договору про виконання зобов`язань від 20 червня 2017 року, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_5 підтверджують виконання зобов`язань за договором позики від 17.11.2016 року щодо повернення позики в повному розмірі; 6) копію розписки, виданої ОСОБА_6 про отримання нею від ОСОБА_1 53 000 гривень в якості повної попередньої оплати за майбутнім договором купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.6-16).

Відповідач факт придбання спірного житлового будинку за кошти, які належали позивачеві особисто, заперечує та стверджує, що отримані чоловіком грошові кошти за відчужений 18.11.2016 року будинок були витрачені в інтересах сім`ї, а не позичені його брату - ОСОБА_5 . Крім того, відповідач доводила факт проживання із ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час придбання на його ім`я в грудні 2010 року житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх заперечень ОСОБА_3 послалася на ту обставину, що як договір про придбання на ім`я ОСОБА_1 спірного житлового будинку, так і договір продажу житлового будинку, на який позивач вказує як на придбаний ним до реєстрації шлюбу з нею, укладені останнім за її письмовою згодою.

При цьому у поданій нею приватному нотаріусу Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Маршаловій М.В. заяві зазначено, що їй, ОСОБА_3 , відомо про наміри її чоловіка ОСОБА_1 продати житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані в АДРЕСА_1 , які є їх як подружжя спільною сумісною власністю, та у неї як у дружини немає жодних заперечень проти укладення чоловіком договору купівлі-продажу.

Необхідність подання відповідачем наведеної заяви представник позивача в суді апеляційної інстанції пояснив тим, що такими були вимоги нотаріуса, проте відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 з послідуючими змінами, нотаріус вимагає письмову згоду іншого із подружжя лише при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя.

Правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо (пункти 4.2, 4.4).

Таким чином, статус відчужуваного ОСОБА_1 18 листопада 2016 року нерухомого майна як спільного майна подружжя, зважаючи на правовстановлюючий документ, міг бути визначеним лише за взаємною згодою подружжя ОСОБА_8 . Вимогу нотаріуса щодо необхідності письмової згоди на розпорядження житловим будинком АДРЕСА_1 , про який в даній справі позивач заявив як про належний йому на праві особистої приватної власності, він в установленому законом порядку не оскаржував.

Враховуючи, що придбання на ім`я позивача житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 , відбулося в період зареєстрованого шлюбу з відповідачем за її письмовою згодою як другого із подружжя, що відповідно до статті 65 СК України властиво лише при реалізації права подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що спірне нерухоме майно є майном, набутим сторонами за час шлюбу, а отже: належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Обґрунтованим колегія суддів вважає також висновок суду про те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів у підтвердження того, що спірний житловий будинок був придбаний за кошти, які належали йому особисто, оскільки при наявності письмових заяв ОСОБА_3 , у яких у письмовій формі викладена її згода на укладення позивачем договорів щодо нерухомого майна, ОСОБА_1 не вчинив жодних дій, які б свідчили про його заперечення з цього приводу. Не будучи позбавленим законом права зафіксувати статус майна як придбаного за його особисті кошти, ОСОБА_1 натомість уклав угоду, за умовами якої придбання спірного житлового будинку відбулося за згодою другого з подружжя, підтвердивши тим самим, що це майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Надані позивачем на підтвердження факту придбання спірного будинку за кошти, отримані від продажу будинку, право власності на який ОСОБА_1 набув до реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 , докази передачі цих коштів в власність ОСОБА_5 (рідному брату) на умовах договору позики та повернення цієї позики на день розрахунку із покупцем 20-21 червня 2017 року, складені та підписані лише самим позивачем та його братом. Договір позики ними нотаріально не посвідчувався, тому не може з достовірністю підтверджувати дату складення наведених документів.

Відповідач як дружина позикодавця, яка 18.11.2016 року давала чоловікові згоду на відчуження нерухомого майна як такого, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, згоди на передачу у позику отриманих за це майно коштів не давала і, як підтвердив в суді апеляційної інстанції представник позивача, обізнаною щодо цих обставин не була.

Таким чином, висновки суду щодо необґрунтованості заявлених ОСОБА_1 позовних вимог колегія суддів вважає таким, що відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами та досліджених в судовому засіданні доказів та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, доводи апеляційної скарги зводяться до оцінки судом наданих сторонами доказів, однак відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки суд апеляційної інстанції не має повноважень здійснювати переоцінку досліджених судом першої інстанції доказів та не вбачає підстав вважати, що докази оцінені судом без дотримання норм процесуального права, а нові докази, що стосуються фактів, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, ним в порядку, встановленому частиною третьою статті 367 ЦПК України, не подані, колегія суддів з врахуванням наведеного вище дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 26 листопада 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 17 лютого 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова