Справа № 461/2720/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/771/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року м. Львів

Справа 461/2720/14-ц

Провадження № 22-ц/811/771/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та представника ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2017 року в складі судді Юрківа О.Р.

у справі

за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Львівське комунальне підприємство «Центральне», Львівське комунальне підприємство «Львівелектротранс», Львівська міська рада, ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 про виселення, та зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство «Центральне» про визнання права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

рішеннямГалицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2017 року позов Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Львівське комунальне підприємство «Центральне», Львівське комунальне підприємство «Львівелектротранс», Львівська міська рада, ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , про виселення задоволено плвністю.Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство «Центральне», про визнання права користування житловим приміщенням відмовлено за безпідставністю позовних вимог.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Галицької районної адміністрації Львівської міської ради 243 грн. 60 коп. сплаченого судового збору.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права. Зазначає, що спір стосується кімнати у гуртожитку, позначеної номером АДРЕСА_2 , а не квартири, як це вказано в позовній заяві та у рішенні суду. Зазначає, що рішення про надання кімнати №31 в гуртожитку прийнято на підставі заяви мешканки гуртожитку ОСОБА_1 з якою мешкає її неповнолітня дитина і клопотання адміністрації та профспілкової організації трамвайного депо №2 ЛКП «Львівелектротранс» про покращення житлових умов ОСОБА_1 . На виконання цього рішення ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_8 зайняла кімнату № АДРЕСА_3 , звільнивши при цьому кімнату №20. Вказує на те, що на момент переселення з кімнати № АДРЕСА_4 кімнату АДРЕСА_5 31 спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету ЛКП «Львівелектротранс», оформлене протоколом №5а від 26.03.2007 року було чинним, тому висновок суду про самовільне зайняття кімнати №31 не відповідає обставинам справи. Крім цього, зазначає, що в судовому засіданні встановлено, що жодний з мешканців гуртожитку по АДРЕСА_6 не отримував ордер на житлові приміщення у цьому гуртожитку, у зв`язку з цим висновок суду про порушення ст. 59, ст. 61 ЖК УРСР не відповідає вимогам закону і суперечить усталеній практиці надання житлових приміщень у гуртожитках. Також, вказує на те, що на момент звернення Галицької районної адміністрації до суду діяло Примірне положення про гуртожитки від 03.06.1986 року, згідно якого без надання іншого житла не може бути виселено осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, або за скороченням чисельності або штату працівників, а також одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Вказує на те, що була звільнена з роботи у зв`язку з скороченням штату працівників та є одинокою матір`ю, тому вона не могла бути виселена з гуртожитку без надання іншого житла. Також, зазначає, що судом не залучено до участі неповнолітню ОСОБА_9 та орган опіки та піклування.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Галицької районної адміністрації Львівської міської ради відмовити, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволити, взнати за ОСОБА_1 право користування кімнатою АДРЕСА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та представника ОСОБА_6 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_7 перебуває у власності територіальної громади м. Львова, на балансі ЛКП «Центральне» та переданий в користування ЛКП «Львівелектротранс».

Відповідно до акту приймання-предачі від 01.03.2012 року ЛКП «Центральне» було передано ЛКП «Львівелектротранс» житлові приміщення за адресою: АДРЕСА_8 .

Згідно з довідкою ЛКП «Центральне» від 24.01.2014 року № 2214 в квартирі АДРЕСА_2 ніхто не зареєстрований, квартира самовільно зайнята громадянками ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Комісією ЛКП «Центральне» 24.01.2014 року був складений акт, відповідно до якого у кімнаті № 31 безпідставно проживає сім`я ОСОБА_7 Зайняття квартир відбулося до передачі будинку на баланс ЛКП «Центральне».

У протоколі № 5 від 26.03.2007 року засідання комісії по розгляду заяв на поліпшення житлових умов ЛКП «Львівелектротранс» зазначено, що комісія вирішила дозволити обмін кімнати АДРЕСА_4 для сім`ї ОСОБА_7 на кімнату № 31.

Проте, протоколом № 14 від 04.08.2008 року комісія по розгляду заяв на поліпшення житлових умов ЛКП «Львівелектротранс» постановила скасувати рішення від 26.03.2007 року про надання кімнати № 31 сім`ї ОСОБА_7 у зв`язку з недотриманням та невиконанням умов житлової комісії.

Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 05.11.2010 року № 1528 змінений статус гуртожитків на АДРЕСА_8 , згідно з яким таким приміщенням був наданий статус житлових будинків.

Задовольняючи позовні вимоги позов Галицької районної адміністрації Львівської міської ради суд першої інстанції прийшов до висновку, що громадянка ОСОБА_1 самовільно, без правових підстав, займає кімнату (квартиру) АДРЕСА_2 , а відтак за зверненням виконавчого органу місцевої ради підлягає виселенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння.

Також статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не має право бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного ним приміщення або обмежений у праві користуватись жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.

Статтею 109 ЖК Української РСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).

Так, згідно зі статтею 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, у якій особам у зв`язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

Статтею 129 ЖК Української РСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний орден, який є єдиною підставою для вселення на надану житлову площу. Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР, п. 2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» указав, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

Пунктом 17 Примірного положення передбачено, що вселення громадянами, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, інших членів сім`ї, крім своїх неповнолітніх дітей, в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадянина, які проживають разом з ним.

Право користування жилим приміщенням у гуртожитку такого члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи.

Крім того, згідно із чч. 2, 3 ст. 132 ЖК Української РСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Так, ст. 125 ЖК Української РСР, п. 41 Примірного положення визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, а саме у разі, якщо робітники і службовці припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією за власним бажанням, не може бути виселено певне коло осіб, у тому числі пенсіонерів по старості.

Отже, за змістом наведеного ст. 125, ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР застосовуються до житлових правовідносин, одним із суб`єктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах.

Таким чином, закріплені в ст. 125 та ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_7 з 27.08.1975 року працювала в трамвайному депо №2 ЛКП «Львівелектротранс». За місцем праці ОСОБА_7 разом з членами своєї сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. До березня 2007 року сім`я ОСОБА_7 проживала в гуртожитку за адресою АДРЕСА_7 займаючи кімнати АДРЕСА_9 .

ОСОБА_1 працюючи в ЛКП «Львівелектротранс в 2007 році зверталась до директора ЛКП «Львівелектротранс з заявою про покращення житлових умов, надавши їй кімнату АДРЕСА_10 .

Як вбачається з протоколу №5 від 26.02.07 р. прийнятого комісією по розгляду заяв на поліпшення житлових умов та надання житлових приміщень в гуртожитку, гр.. ОСОБА_7 дозволили обмін кімнати 20 в даному гуртожитку, в котрій проживає сім`я ОСОБА_7 на кВ. 31.

Як встановлено попередженням директора ЛКП «Львівелектротранс» рішення комісії виконано не було та кімнату № 20 відповідачами не звільнено.

Протоколом № 14 від 04.08.2008 року комісія по розгляду заяв на поліпшення житлових умов ЛКП «Львівелектротранс» постановила скасувати рішення від 26.03.2007 року про надання кімнати № 31 сім`ї ОСОБА_7 у зв`язку з недотриманням та невиконанням умов житлової комісії.

З довідки ЛКП «Львівелектротранс» від 17 лютого 2010 року №8 вбачається що ОСОБА_1 працювала в трамвайному депо №2 ЛКП «Львівелектротранс» з 29.11.2000 року по 17.04.2008 року.

Відповідно до акту від 24.01.2014 року сім`я ОСОБА_7 займає три кімнати, а саме №31, №20 та №24.

Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Як встановлено, що відповідачі проживають у кімнатах АДРЕСА_11 , а тому житлом забезпечені.

Питання про виселення на підставі частини третьої статті 116 ЖК УРСР може ставитися лише в разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення (відсутність договору або ордера, а також визнання їх недійсними).

Позивач у позовній заяві стверджує, що відповідачі заселились у вказану кімнату гуртожитку без отримання правовстановлюючих документів, не маючи на те відповідних правових підстав та у добровільному порядку відмовляються звільнити спірну кімнату.

Відповідно до витягу з протоколу №17 від 31 серпня 2009 року засідання комісії затвердженої наказом ЛК «Львівелектротранс»№95 від 31 березня 2009 року, кімнату №31 надано сім`ї ОСОБА_5 , який працює на підприємстві та є учасником АТО. Вказане рішення не скасовано.

Не звільнення відповідачами кімнати №31 порушує право ОСОБА_5 на житло, яке передбачено Конституцією України та ст.. 8 Конвенції.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Окрім того, як встановлено матеріалами цивільної справи №2-419/11, ЛКП «Львівелектротранс» звертався з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 з позовом про виселення, проте рішення у справі прийнято не було.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді