ПОСТАНОВА

Іменем України

18 серпня 2020 року м. Кропивницький

справа № 404/4034/19

провадження № 22-ц/4809/689/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л.

за участі секретаря Тимошенко Т.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 лютого 2020 року у складі судді Варакіної Н. Б. і

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути моральну шкоду, яка заподіяна внаслідок вчинення кримінального правопорушення на суму 50 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 25.12.2017 ОСОБА_2 , близько 17.30 години, керуючи автомобілем «ВА32106» д/номер НОМЕР_1 рухався в темну пору доби по вул. Вокзальній зі сторони вул. Габдарахманова в напрямку вул. І.Олінського в м. Кропивницькому в порушення Правил дорожнього руху передбачених п.п.2.3.б, п.10.1, п.16.6., допустивши неуважність та не надавши перевагу у русі зустрічному транспортному засобу «ВАЗ 2109» д/номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який рухався по вул. Вокзальній зі сторони вулиці Я.Мудрого в напрямку вул. І. Олінського на зелений сигнал світлофора, допустив зіткнення з автомобілем.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, він, як пасажир автомобіля «ВАЗ 2109» д/номер НОМЕР_2 , отримав тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи №225 від 12.03.2018 відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, які викликали тривалий розлад здоров`я.

Водій автомобіля «ВА32109» д/номер НОМЕР_2 - ОСОБА_3 також отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17.09.2018 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Під час розгляду кримінального провадження у суді відповідач свою вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України визнав та обіцяв повністю відшкодувати завдану потерпілим матеріальну та моральну шкоду.

В період з 25.12.2017 по 04.01.2018 перебував на стаціонарному лікуванні, після чого ще більше місяця проходив амбулаторне лікування, оскільки зросталися поламані ребра.

Весь цей час позивач відчував сильні болі в області поламаних ребер, не міг працювати та заробляти кошти для своєї сім`ї.

Від страхової компанії, в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, отримав 03.06.2019 у відшкодування витрат на лікування в розмірі 3072,42 грн.

Відповідач будь-яких дій з метою відшкодування завданої шкоди не вчиняв.

Від отриманих тілесних ушкоджень позивач зазнав значного фізичного болю та страждань.

На протязі всього курсу лікування та навіть тривалий час вже після закінчення лікування постійно відчуває біль у ребрах у місцях перелому.

Через отримані тілесні ушкодження на протязі майже 3 місяців не міг вести нормальний образ життя: працювати та виконувати свої трудові обов`язки, повноцінно займатися сім`єю та іншими справами.

Позивача постійно пригнічує думка про те, що в наслідок даної ДТП та отриманих тілесних ушкоджень міг взагалі загинути чи стати інвалідом на все життя.

Особливі душевні страждання у позивача викликало те, що будучи будівельником втратив можливість виїхати у Польщу за трудовою візою, відкритою до 09.01.2018 та заробити там кошти на утримання своєї сім`ї.

Крім того, в подальшому він повернувся з Польщі в Україну, оскільки не зміг виконувати будівельні роботи, внаслідок отриманих у ДТП травм.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 15 000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що внаслідок дій відповідача позивач зазнав моральних страждань, які полягають у душевних переживаннях та муках, занепокоєності за те, що сталося ДТП, внаслідок якої отримав тілесні ушкодження перебував на стаціонарному лікуванні.

Зазначені події внесли незручності та потребували додаткових зусиль для організації його життя, оскільки звичайний ритм життя був порушений.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач не виконав своїх обов`язків щодо надання доказів заявлених ним позовних вимог, не надано жодного доказу щодо його фактичного працевлаштування в Україні в період ДТП.

Тобто, яку роботу він не мав можливості виконувати наразі невідомо та не встановлено судом.

Також ОСОБА_1 не надав належних доказів його офіційного працевлаштування, тобто трудову книжку.

Крім цього, твердження позивача щодо втрати ним працездатності протягом трьох місяців також не підтверджені належними доказами.

Факт працевлаштування ОСОБА_1 і як наслідок втрата ним працездатності та неможливість виконання ним трудових обов`язків протягом трьох місяців після отримання тілесних ушкоджень ним не доведено та є припущенням.

Недоведеним є факт наявності у позивача і пригніченого психологічного стану через ДТП.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази перебування позивача в такому стані.

Відсутні усні пояснення позивача з цього приводу, тривалості його перебування в такому стані, характеру пережитих моральних страждань, так і письмові медичні документи щодо звернення позивача за психологічною допомогою.

Наявність у позивача будь-якого психологічного розладу внаслідок ДТП є припущенням.

Що стосується моральних страждань, внаслідок неможливості працювати в Польщі за контрактом, то причинно-наслідковий зв`язок між отриманими тілесними ушкодженнями та вказаною неможливістю працювати в судовому засіданні взагалі не підтвердився.

Як вбачається з письмового наміру про доручення виконання робіт та паспорту громадянина України для виїзду за кордон, робоча віза позивачу була відкрита з 10.01.2017 по 09.01.2018.

За таких обставин 2-4 січня 2018 приступити до роботи у Польщі на підставі візи, термін дії якої закінчується 09.01.2018 неможливо.

Крім того, не надано доказів на підтвердження того, що в подальшому позивач не міг виконувати будівельні роботи у Польщі внаслідок травм, отриманних у ДТП 25.12.2017.

Від моменту ДТП до моменту звернення до суду із позовом минуло майже два роки.

Тобто часу, що минув з моменту виникнення моральної шкоди було достатньо для згладжування моральних втрат та за умови повної відсутності доказів на підтвердження позовних вимог.

Суд першої інстанції не застосував норми ст. 26 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та не притягнув до участі у справі в якості співвідповідача ПАТ СК «КРАЇНА» в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, чим порушив вимоги ст. 51 ЦПК України.

Внаслідок чого, залишилися поза межами суттєві обставини а саме: чи звертався позивач за отриманням моральної шкоди в розмірі 5% страхової суми заподіяної здоров`ю; чи отримував позивач зазначене відшкодування, чи йому було відмовлено.

Всі ці обставини мають суттєве значення для правильного вирішення справи, адже ПАТ СК «Країна» несе солідарну відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди заподіяної позивачу внаслідок ДТП в силу закону.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача адвокат Нефьодов О.О. підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з судовою повісткою.

Відповідно до положень ч.1 ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки позивач ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, суд вирішив розглянути справу без його участі, що відповідає положенням ст.372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17.09.2018 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Відповідач 25.12.2017, близько 17.30 години, керуючи автомобілем «ВА32106» д/номер НОМЕР_1 , рухався в темну пору доби по вул. Вокзальній зі сторони вул. Габдарахманова в напрямку вул. І.Олінського в м. Кропивницькому в порушення Правил дорожнього руху передбачених п.п.2.3.б, п.10.1, п.16.6., допустивши неуважність та не надавши перевагу у русі зустрічному транспортному засобу «ВАЗ 2109» д/номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_3 , та рухався по вул. Вокзальній зі сторони вулиці Я.Мудрого в напрямку вул. І. Олінського на зелений сигнал світлофора, допустив зіткнення з автомобілем.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, позивач отримав тілесні ушкодження які згідно висновку судово-медичної експертизи №225 від 12.03.2018 відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, які викликали тривалий розлад здоров`я.

Крім того, водій транспортного засобу «ВАЗ 2109» д/номер НОМЕР_2 ОСОБА_3 також отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

В період з 25.12.2017 по 04.01.2018 позивач перебував на стаціонарному лікуванні.

Позивач отримав страхові виплати у розмірі 3072,42 грн на відшкодування витрат понесених під час лікування.

За приписами ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала у випадку якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від:

1) характеру правопорушення;

2) глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації;

3) ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування;

4) інших обставин, які мають істотне значення.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, відповідно до п.3 Постанови, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з ч. 2 п. 5 Постанови, доведенню підлягають: наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність вини останнього в заподіянні шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зроблено висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та підтверджено ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20).

Матеріалами справи підтверджується, що вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17.09.2018 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні 25 грудня 2017 року кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України (а.с.12-13).

Вироком суду встановлено, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 , який був пасажиром автомобіля ВАЗ 21099 реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_3 , отримав тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи №225 від 12.03.2018 відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, які викликали тривалий розлад здоров`я.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов`язковий для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, в питанні чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, вина відповідача в спричиненні позивачу тілесних ушкоджень є доведеною.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №225 від 12.03.2018 в період з 25.12.2017 по 04.01.2018 позивач перебував на стаціонарному лікуванні (а.с.5-7).

Відповідно до наданої до апеляційного суду представником відповідача копії Полісу обов`язкового страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/2133641, забезпеченим транспортним засобом є автомобіль ВАЗ-2106, 2003 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , страхувальник ОСОБА_4 , страховик АТ «страхова компанія «Країна», строк дії поліса з 20.12.2017 по 19.12.2018.

Отже, дорожньо-транспортна пригода сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, яким керував відповідач по справі ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування, цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно лімітів відповідальності відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно Полісу обов`язкового страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/2133641, згідно якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль ВАЗ-2106, 2003 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 100 000 грн; за шкоду, заподіяну майну - 100 000 грн.

Виплата страховиком моральної шкоди Полісом не передбачена.

Законом України «Про внесення змін до деяких Законів щодо обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 05 липня 2012 року, доповнено статтю 26-1 відповідно до якої страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «г» пункт 41.1 та підпунктом «в» пункт 41.2 статті 41 цього Закону, -МТСБУ) відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральну шкоду у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду заподіяну здоров`ю.

Згідно наданої представником відповідача до апеляційного суду відповіді АТ «Страхова компанія «Країна» на запит відповідача, вих.№9751 від 24 червня 2020 року, з заявою з приводу відшкодування шкоди, пов`язаної із лікуванням та відшкодування моральної шкоди звертався ОСОБА_1 , в зв`язку з чим йому виплачено суму страхового відшкодування в загальному розмірі 3072,42 грн.

Яку суму коштів ОСОБА_1 отримав в рахунок відшкодування моральної шкоди із виплачених йому 3072,42 грн, АТ «Страхова компанія «Країна» не повідомило.

Але, відповідно до приписів ст.26-1 Закону України «Про внесення змін до деяких Законів щодо обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», 5% від виплаченої позивачу 3072,42 грн, моральна шкода, яка підлягала виплаті страховою компанією, не перевищує 153 грн 62 коп.

Враховуючи, стан здоров`я ОСОБА_1 після дорожньо-транспортної пригоди, що в результаті ДТП він отримав середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження, які викликали тривалий розлад здоров`я, вимушені зміни у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану, діями відповідача потерпілому завдано моральної шкоди в значно більшому розмірі, ніж в тому, що може відшкодувати страхова компанія, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про стягнення моральної шкоди з відповідача, як з заподіювача шкоди.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, а тому дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 15 000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 лютого 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27.08.2020.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко