Дата документу 12.02.2020 Справа № 333/7123/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/7123/18 Головуючий у 1 інстанції Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/807/664/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міського комунального підприємства «Основаніє» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2019 року у справі за позовом Міського комунального підприємства «Основаніє» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги, 3% річних, інфляційних втрат,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року МКП «Основаніє» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги, 3% річних, інфляційних втрат.

В обґрунтування позову зазначало, що 30.01.2015 року було укладено договір управління майном №30-01/15 між Запорізькою обласною організацією Товариства Червоного Хреста України та Позивачем.

Згідно даного договору Позивачу було передано в управління містечко модульного типу (транзитне містечко) за адресою: АДРЕСА_1 . Запоріжжя, вул. Стешенка, 18, для тимчасового перебування, без права постійного проживання, внутрішньо переміщених осіб.

Між Позивачем (Управителем) та Відповідачем (Користувачем) було укладено Договір №3 від 16.02.2015р. користування майном містечка модульного типу, для тимчасового перебування внутрішньо переміщених осіб без права постійного проживання та на відшкодування витрат за житлово-комунальні послуги.

В порушення умов договору Відповідачі не виконували належним чином взяті на себе зобов`язання щодо оплати наданих їм житлово-комунальних послуг в період з 01.06.2016 року по 31.10.2018 року, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 20 186.95 гри., яку позивач просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку. Також Позивач просить стягнути з відповідачів інфляційні витрати з урахуванням індексу інфляції за період заборгованості з червня 2016 року по жовтень 2018 року в розмірі 2 459,46 грн. та 3% річних за даний період в розмірі 908,09 грн.

Позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до яких зменшено суму заборгованості за комунальні послуги до 19405,70 грн., збільшено суму інфляційних втрат до 3020,64 грн. та 3% річних до 1017.30 грн. Також уточнений період за який позивач просить стягнути заборгованість, а саме: з 01.06.2016 р. по 30.09.2018 р.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь МКП «Основаніє» заборгованість за надані комунальні послуги у період з 01.06.2016 по 30.09.2018 року в сумі 8 661,12 гри., інфляційні втрати в сумі 2272,74 гри., 3% річних в сумі 670,79 грн. Всього на загальну суму 11 604,65 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь МКП «Основаніє» витрати на сплату судового збору у розмірі по 436,10 грн. з кожного.

В задоволенні інших заявлених вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції МКП «Основаніє» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не прийняв до уваги доводи Позивача щодо нарахування оплат за отриманні комунальні послуги, а саме застосування тарифу при розрахунках за спожиту електроенергію.

Суд проігнорував факт відсутності прямого договору про постачання електроенергії між ПАТ «Запоріжжяобленерго» та відповідачем, та дійшов хибного висновку про застосування тарифу згідно Постанови НКРЕКП №220 від 26.02.2015 року для багатодітних сімей, та зобов`язав позивача зробити розрахунки заборгованості за комунальні послуги з постачання електроенергії з врахуванням відповідного тарифу.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Відзив обґрунтований тим, що сім`я відповідача є багатодітною родиною переселенців. Суд першої інстанції вірно та в повному обсязі розглянув дане питання та дійшов вірних висновків під час ухвалення рішення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем як управителем майна, що використовується для компактного поселення внутрішньо переміщених осіб, розрахунок вартості електроенергії, наданої відповідачам за період з липня 2017 р. по жовтень 2018 р. в порушення вимог ст. 9-1Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" зроблений із застосуванням інших тарифи, ніж для населення, внаслідок чого порушені встановлені даним Законом України державні гарантії для внутрішньо переміщених осіб, які є багатодітною сім`єю. З цих підстав суд правомірно зобов`язав позивача зробити розрахунки заборгованості за комунальні послуги з постачання електроенергії з врахуванням відповідного тарифу передбаченого Постановою НКРЕКП №220 від 26.02.2015 для багатодітних сімей.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 30.01.2015 року укладений договір управління майном №30-01/15 між Запорізькою обласною організацією Товариства Червоного Хреста України та МКП "Основаніє".

Відповідно до умов вказаного договору МКП «Основаніє» було передано в управління містечко модульного типу (транзитне містечко) за адресою: АДРЕСА_1 . Запоріжжя. вул. Стешенка, 18, для тимчасового перебування, без права постійного проживання, внутрішньо переміщених осіб.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеними особами, їх місце фактичного проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

Положенням Стратегії інтеграції внутрішньо переміщених осіб та впровадження довгострокових рішень щодо внутрішнього переміщення на період до 2020 року, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2017 р. № 909-р, визначено, що внутрішньо переміщені особи під час інтеграції в приймаючі територіальні громади зберігають всі свої права і свободи. Право на свободу пересування та право обирати місце проживання означає, зокрема (але не обмежується цим), право повернутися до свого покинутого постійного місця проживання у разі зникнення обставин, що спричинили таке переміщення. Водночас на новому місці проживання внутрішньо переміщені особи мають такі ж самі права і свободи, як і члени приймаючої територіальної громади, їм повинна надаватися підтримка для нормалізації життя за новим місцем проживання (допомога у пошуку роботи, забезпечення доступу до житла тощо). Отже, необхідною умовою впровадження довгострокових рішень для розв`язання проблеми внутрішнього переміщення є усунення юридичних та адміністративних бар`єрів, в тому числі надання можливості відновлення документів, на шляху до інтеграції внутрішньо переміщених осіб в приймаючі територіальні громади.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між МКП "Основаніє" та ОСОБА_1 було укладено Договір №3 від 16.02.2015р. про користування майном містечка модульного типу для тимчасового перебування внутрішньо переміщених осіб без права постійного проживання та на відшкодування витрат за житлово-комунальні послуги. Разом з користувачем в даному модульному містечку мають проживати члени його родини: ОСОБА_2 , 1973 р.н., ОСОБА_1 , 2000 р.н., ОСОБА_4 , 1995 р.н., ОСОБА_5 , 2009 р.н. (дитина з інвалідністю).

Відповідно до розділу 3 та п. 4.3. четвертого розділу встановлений обов`язок користувача сплачувати до 20 числа поточного місяця фіксовану плату за спожиті житлово-комунальні послуги.

Постачальниками комунальних послуг КП "Водоканал", ТОВ "ВЕЛЬТУМ", ПАТ "Запоріжжяобленерго", з якими Позивачем укладені договори на надання ними комунальних послуг користувачам вищевказаного модульного містечка, пред`являлись до оплати позивачу рахунки. При нарахуванні оплати за комунальну послуги надану відповідачам, позивач керувався пред`явленим постачальником розрахунком вартості даної послуги.

Положеннями статей 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору.

Згідно п. 7.1. Договору №3 від 16.02.2015 р., укладеного між сторонами, у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність визначену цим договором та чинним законодавством.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не установлений договором або законом.

За приписами ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами виник спір щодо тарифів, на підставі яких здійснювалось нарахування оплати за надану відповідачам електроенергію в період з липня 2017 року по жовтень 2018 року.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем здійснювалось розрахунок вартості наданої відповідачам електроенергії з липня 2017 року по жовтень 2018 року за тарифом 1.68 грн. за 1 кВт/год (з ПДВ) відповідно до постанови НКРЕКП №746 від 6 червня 2017 року "Про затвердження тарифів на електричну енергію, що відпускається юридичними особами, які є власниками (балансоутримувачами) майна, що використовується для компактного поселення внутрішньо переміщених осіб".

Разом з тим, Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) №746 від 06.06.2017 установлений тариф на електричну енергію, що відпускається юридичним особам, які є власниками (балансоутримувачами) майна, що використовується для компактного поселення внутрішньо переміщених осіб (містечок із збірних модулів, гуртожитків, оздоровчих таборів, будинків відпочинку, санаторіїв, пансіонатів, готелів тощо) в частині задоволення власних побутових потреб внутрішньо переміщених осіб, на рівні 140 коп. за 1 кВтгод (без податку на додану вартість).

Згідно ч. 1 ст. 9-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", (яка діє з 20.04.2017 р.), держава гарантує зареєстрованим внутрішньо переміщеним особам право на отримання комунальних послуг, електричної та теплової енергії, природного газу в місцях компактного поселення (містечках із збірних модулів, гуртожитках, оздоровчих таборах, будинках відпочинку, санаторіях, пансіонатах, готелях тощо) за відповідними тарифами, встановленими на такі послуги та товари для населення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", постачальникам комунальних послуг, електричної та теплової енергії, природного газу в місцях компактного поселення внутрішньо переміщених осіб забороняється застосовувати інші тарифи, ніж для населення за договорами, укладеними з власниками (балансоутримувачами) майна, що використовується для компактного поселення внутрішньо переміщених осіб. Обсяги наданих послуг визначаються відповідними договорами між постачальниками комунальних послуг, електричної та теплової енергії, природного газу та юридичними особами, які є власниками (балансоутримувачами) майна, що використовується для компактного поселення внутрішньо переміщених осіб. Власникам (балансоутримувачам) майна, що використовується для компактного поселення внутрішньо переміщених осіб, забороняється стягувати з таких осіб компенсацію вартості комунальних послуг, електричної та теплової енергії, природного газу, яка не відповідає вартості відповідних тарифів на такі послуги та товари для населення.

Постановою НКРЕКП"Про встановлення тарифів на електроенергію, що відпускається населенню" №220 від 26.02.2015 р. встановлені тарифи на електроенергію, що відпускається населенню. Даною постановою передбачена окрема категорія громадян - багатодітних, прийомних сімей та дитячих будинків сімейного типу, якій встановлено окремий тариф на електроенергію., який незалежно від обсягів споживання електроенергії з березня 2017 р. становить 0,90 грн. за 1 кВт/год (з ПДВ).

Таким чином, колегією суддів встановлено, що позивачем як управителем майна, що використовується для компактного поселення внутрішньо переміщених осіб, розрахунок вартості електроенергії, наданої відповідачам за період з липня 2017 р. по жовтень 2018 р. в порушення вимог ст. 9-1Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" зроблений із застосуванням інших тарифи, ніж для населення, внаслідок чого порушені встановлені даним Законом України державні гарантії для внутрішньо переміщених осіб, які є багатодітною сім`єю.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції обґрунтовано та правомірно зобов`язав МКП «Основаніє» провести розрахунки заборгованості за комунальні послуги з постачання електроенергії з врахуванням відповідного тарифу передбаченого Постановою НКРЕКП №220 від 26.02.2015 для багатодітних сімей, а також перерахунок інфляційних втрат та 3% річних відповідно до здійсненого перерахунку за дані комунальні послуги.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міського комунального підприємства «Основаніє» залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді: