Справа № 461/3361/19 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/4137/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів:Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

розглянувши у м. Львові в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 461/3361/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Прокуратури Львівської області, Державного казначейства України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Головного управління національної поліції у Львівській області, про стягнення моральної шкоди, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

10.05.2019 року позивач звернулася до суду з позовом до держави України в особі Прокуратури Львівської області, Державного казначейства України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Головного управління національної поліції у Львівській області, про стягнення моральної шкоди, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2019 року закрито провадження в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до держави України в особі Прокуратури Львівської області, Державного казначейства України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ГУНП у Львівській області про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова оскаржила позивач ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним, необґрунтованим та безпідставним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що підставами для скасування рішення є незаконність та необґрунтованість рішення, оскільки не розглянуто позовних вимог; внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, а також неправильної оцінки та дослідження наявних доказів не встановлено і не досліджено обставин справи, які мають значення для справи; неправильно встановлено предмет спору.

Крім того, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а саме: в ухваленні судового рішення брав участь суддя Радченко В.Є., якому було заявлено відвід, справу розглянуто за відсутності позивачки, участь якої є обов`язковою, суд ухвалив рішення про інтереси Львівської обласної ради, яка не була залучена до розгляду справи.

Крім того, судом умисно не постановлено окремої ухвали у справі №461/3361/19 з метою поновлення прав позивачки.

Наголошує, що внаслідок порушення прав і законних інтересів позивачки шляхом прийняття Львівською обласною радою Рішення №647 від 20.03.2019 року, її стан здоров`я погіршився, відтак завдано моральну шкоду в розмірі 100 000, 00 грн., що є справедливою у співвідношенні душевних страждань, переживань, умисної процесуальної тяганини

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Прокуратура Львівської області надала Відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосування норм матеріального права. Стверджує, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надала суду жодних доказів якими незаконними рішеннями , діями чи бездіяльністю слідчого і прокурора заподіяно моральну шкоду, жодним чином не обгрунтовано наявність причинного зв`язку між діями органів державної влади та їх наслідками. Погоджується з висновком суду про закриття провадження у справі в частині визнання незаконним дій органів досудового розслідування, оскільки такі повинні вирішуватися в порядку кримінального а не цивільного судочинства. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення , а оскаржуване рішення без змін.

Позивач ОСОБА_1 подала клопотання про розгляд справи з її участю, однак таке судом апеляційної інстанції відхилено так як даний спір, відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України підлягає розгляду без повідомлення учасників справи, тобто в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Судом встановлені такі обставини.

Позивачка звернулася до суду з позовом до держави України в особі Прокуратури Львівської області, Державного казначейства України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління національної поліції у Львівській області про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.; визнати протиправною умисну бездіяльність уповноважених осіб Прокуратури Львівської області щодо невнесення в порядку ст.412 КПК України заяви про злочин від 28.09.2018 року і не виконання ухвали Галицького районного суду м.Львова від 16.10.2018 року у справі №461/7746/18 (Провадження №1кс/461/8826/18) і розділу 2 п.1 Положення «Про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань», затвердженого Наказом Генеральної прокуратури України від 06.04.2016 року №139 зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України від 05.05.2016 року №680/288/10; зобов`язати уповноважених посадових осіб Прокуратури Львівської області провести правильну кваліфікацію і процесуальне керівництво досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000361 від 23.11.2018 року за ст.ст. 109, 356, 364 КК України у термін, спосіб та порядку, передбаченого КПК України.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що є потерпілою у кримінальному провадженні №0000361 від 23.11.2018 року. У зв`язку із порушенням посадовими особами Прокуратури Львівської області та слідчим СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області її права потерпілого у вказаному вище кримінальному провадженні, 08.05.2019 року зверталася до Генерального прокурора України із заявою про злочин. Однак, вказана заява про злочин, в порушення вимог ст.214 КПК України, не була зареєстрована в ЄРДР уповноваженими особами Прокуратури Львівської області. Крім того, не виконано вимог ухвали Галицького районного суду м.Львова від 16.10.2018 року у справі №461/7746/18 (Провадження №1кс/461/8826/18). Стверджує, що внаслідок неправомірних дій відповідача, зокрема не внесення відомостей в ЄРДР за її заявою від 28.09.2018 року протягом 24 год. та не виконання ухвали суду від 16.10.2018 року уповноваженими посадовими особами Прокуратури Львівської області створено причини та умови дискримінації прав на захист в Україні. Внаслідок цього, у позивачки погіршився стан здоров`я, було порушено режим сну, що негативно вплинуло на звичайний ритм життя, тому просила позов задоволити.

Закриваючи провадження у справі в частині визнання протиправною умисну бездіяльність уповноважених осіб Прокуратури Львівської області щодо невнесення в порядку ст.412 КПК України заяви про злочин від 28.09.2018 року і не виконання ухвали Галицького районного суду м.Львова від 16.10.2018 року у справі №461/7746/18 (Провадження №1кс/461/8826/18) і розділу 2 п.1 Положення «Про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань», затвердженого Наказом Генеральної прокуратури України від 06.04.2016 року №139 зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України від 05.05.2016 року №680/288/10; зобов`язання уповноважених посадових осіб Прокуратури Львівської області провести правильну кваліфікацію і процесуальне керівництво досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000361 від 23.11.2018 року за ст.ст. 109, 356, 364 КК України у термін, спосіб та порядку, передбаченого КПК України,суд виходив з того, що позов в цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Такий висновок суду є правильним, відповідає вимогам процесуального закону.

Згідно з ст.1 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) - Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК).

Частиною 1 ст.19 ЦПК передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Приписами ст.2 Кримінального процесуального кодексу України(далі КПК) встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Пунктом 17 ч.1 ст.7 КПК до загальних засад кримінального провадження віднесено забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування регулюється § 1 гл. 26 КПК України.

Відтак правильним є висновок суду, що позовні вимоги про визнання протиправною умисну бездіяльність уповноважених осіб Прокуратури Львівської області щодо невнесення в порядку ст.412 КПК України заяви про злочин від 28.09.2018 року і не виконання ухвали Галицького районного суду м.Львова від 16.10.2018 року у справі №461/7746/18 (Провадження №1кс/461/8826/18) і розділу 2 п.1 Положення «Про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань», затвердженого Наказом Генеральної прокуратури України від 06.04.2016 року №139 зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України від 05.05.2016 року №680/288/10; зобов`язання уповноважених посадових осіб Прокуратури Львівської області провести правильну кваліфікацію і процесуальне керівництво досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000361 від 23.11.2018 року за ст.ст. 109, 356, 364 КК України у термін, спосіб та порядку, передбаченого КПК України, не можуть розглядатися в порядку цивільного судочинства та провадження в цій частині підлягає закриттю відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач тривалий час оскаржує в порядку КПК умисну бездіяльність слідчої Дрозд М.М. у КП №0000361 від 23.11.2018 року не є підставою для розгляду вимог в порядку цивільного судочинства, коли вона підлягають розгляду за правилами іншого виду судочинства, зокрема кримінального. Інші доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди, суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду об`єктивних та переконливих доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди діями відповідача.

Апеляційний суд повністю погоджується з такими висновком суду.

Судом встановлено, що Галицьким відділом поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000361 від 23.11.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.365 КК України, процесуальним керівниками якого є прокурори Германович Н.Б. та Мішкуров К.О.

Підставою для внесення відомостей в ЄРДР була ухвала слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 16.10.2018 року у справі №461/7746/18 (Провадження №1-кс/461/8826/18).

08 травня 2019 року Неїлик Г.М. на адресу Генерального прокурора України Луценка Ю.В. та заступника Генерального прокурора Холодницького Н.І. надіслано заяву про вчинення працівниками Прокуратури Львівської області злочинів, передбачених ст.ст.364, 382 КК України.

Проте, як зазначає позивач, жодного рішення про реєстрацію заяв в Єдиному реєстрі досудових розслідувань нею отримано не було.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

У статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 11 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обставини зазначені позивачем у позовній заяві не є тими, за наслідками яких виникає беззаперечне право на відшкодування моральної шкоди.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст.1174 ЦК України Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Пунктом 5 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до роз`яснення, яке міститься у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року № 5, під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до правил ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) та заподіяння шкоди.

Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести, яких саме втрат немайнового характеру (моральну шкоду) він зазнав, та яке саме їх матеріальне вираження. Недоведеність позивачами зазначених обставин у справі є підставою для відмови у задоволенні позову.

Оцінивши надані позивачем докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди .

Посилання позивача на те, що діями відповідачів щодо невнесення за її заявою від 28.09.2018 року до ЄРДР відомостей про злочин вчинений групою посадових осіб ДОЗ ЛОДА та Львівською обласною радою її стан здоров`я погіршився та вона змушена була лікуватися за власні кошти, був порушений її звичний ритм життя та вона зазнала душевних страждань є необґрунтовані, оскільки нічим не підтверджені.

Зокрема позивач не надала жодних доказів, які підтверджують зазначені обставини. Такими доказами в даному випадку є: звернення до лікаря, перебування на лікуванні, рекомендації лікаря щодо прийому будь-яких медичних препаратів, документи ,які підтверджують купівлю таких препаратів, медичні документи, які підтверджують стан здоров`я до звернення з заявою про злочин та протягом всього часу до звернення до суду.

Розраховуючи розмір моральної шкоди, позивач посилається на психічні страждання у виді страху і відчаю, однак будь які докази про те, що такі виникли саме внаслідок невнесення відомостей до ЄРДР про вчинений злочин за її заявою в матеріалах справи відсутні.

Компенсація моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів і застосовується в разі наявності всіх умов (підстав) для притягнення особи до цивільно-правової деліктної відповідальності, в якій деліктом є цивільне правопорушення. Такими умовами є протиправність у діях, наявність шкоди (у цьому випадку моральної), вина, крім випадків, коли шкоду завдано органом державної влади або місцевого самоврядування, органом влади АР Крим, причинний зв`язок між настанням шкоди та протиправними діями. відповідальність за моральну шкоду вимагає визначення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між ними. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди й умовою цивільно-правової відповідальності.

Відтак, за відсутності встановленого факту завдання моральної шкоди, тобто одного з елементів складу правопорушення позов до задоволення не підлягає.

На твердження позивача про те, що суд повинен був постановити окрему ухвалу з метою поновлення прав потерпілої, суд звертає увагу, що постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду та лише в разі виявлення порушення законодавства або недоліків в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб.

При розгляді цивільної справи про відшкодування моральної шкоди, суд не може втручатися у діяльність органів досудового розслідування у кримінальному провадженні, а тому підстав для постановлення окремої ухвали в суді першої інстанції, а також в апеляційній інстанції, як того просить позивач в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що в його ухваленні брав участь суддя Радченко В.С., якому заявлено відвід є необґрунтованими, оскільки заявлений відвід судді Радченку В.С. вирішено у встановленому процесуальним законом порядку (а.с.168-171 т.1).

Твердження позивачки про те, що суд у порушення вимог процесуального права розглянув справу у її відсутності є безпідставним, оскільки на а.с.189 міститься клопотання про розгляд справи у відсутності.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема про незалучення до участі у справі Львівської обласної ради, не дають підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки визначення кола відповідачів у справі належить саме позивачу та залучити до участі у справі відповідача суд може лише за клопотанням позивача (ст.51 ЦПК України).

Згідно з ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, надав вірну оцінку встановленим обставинам у справі та зібраним доказам, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п. 1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 11 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 27 серпня 2020 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк