Постанова

Іменем України

22 січня 2020 року

м. Київ

справа № 597/1196/15

провадження № 61-13849св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустріним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 06 квітня 2016 року у складі судді Яковець Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 25 травня 2016 року у складі колегії суддів: Жолудько Л. Д., Костіва О. З., Сташківа Б. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та просила зобов`язати відповідачів демонтувати дерев`яний навіс, приєднаний до стіни належного їй на праві власності сараю літ. «Б», розташованого на належній їй земельній ділянці по АДРЕСА_1 ; встановити на її користь земельний сервітут, який полягає у праві встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд та право проходу до них, щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0..02..005..0127 , по АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 , та встановити, що земельний сервітут має поширюватись на частину земельної ділянки, зазначеної у плані частини земельної ділянки, на яку пропонується поширити право земельного сервітуту.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на підставі договору дарування від 08 серпня 2006 року належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

Також згідно з договором дарування від 16 липня 2014 року вона є власником земельної ділянки площею 0, 0239 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На вказаній земельній ділянці розташоване нежитлове приміщення (сарай літ. «Б»), північна сторона якого межує з належною на праві власності відповідачу ОСОБА_3 земельною ділянкою.

Вказує, що відповідачі зі своєї сторони самочинно приладнали до стіни її сараю дерев`яний навіс, чим чинять їй перешкоди в його обслуговуванні та ремонті, від добровільного демонтування навісу відмовилися.

Враховуючи місця розташування обох земельних ділянок та належної їй господарської споруди, доступ до неї можливий виключно через земельну ділянку відповідачів, а тому вважає, що має право на встановлення земельного сервітуту.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 та просив зобов`язати її не чинити йому та ОСОБА_3 перешкоди у користуванні господарськими будівлями - сараями, що знаходяться на земельній ділянці кадастровий номер 020050127, розташованої по АДРЕСА_3 , та входять до складу даного будинковолодіння під літерами «Б», «В» та «Г»; зобов`язати її демонтувати ринву підвісного типу, що знаходиться з північно-західної сторони під дахом її сараю-гаражу, розташованого по АДРЕСА_1 та входить до складу даного будинковолодіння під літерами «Б», «В»; зобов`язати її забезпечити повне відведення атмосферних опадів та талого снігу з даху її сараю-гаражу на свою земельну ділянку кадастровий номер 020050132; зобов`язати її встановити з північно-західної сторони на даху свого сараю-гаражу ринву навісного типу; та зобов`язати її не чинити йому перешкод у заповненні відповідними будівельними ізолюючими матеріалами простору між дахами належного їй сараю-гаражу та його сараю.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначав, що він на підставі договору довічного утримання від 30 жовтня 2014 року являється власником 1/3 частини будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_3 , до складу якого входять 1/3 частина сараю літ. «Б», 1/3 частина сараю літ. «В» та 1/3 частина сараю літ. «Г». Вказане нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 0, 0259 га, зареєстрованої на праві власності за ОСОБА_3 , яка межує з земельною ділянкою ОСОБА_1

По межовій лінії цих земельних ділянок проходить стіна, яка є їх спільною власністю, оскільки являється стіною для сараю-гаражу ОСОБА_1 та його сараїв. Задовго до того як відповідач за зустрічним позовом стала власником сусіднього з ним господарства дана стіна зводилась на межі єдиної будівлі сараю, який був спроектований з гребенем на межі, ухили даху забезпечували відведення атмосферних опадів з його половини даху сараю на його господарство, а з сусідньої половини на сусіднє господарство.

Однак, згодом ОСОБА_1 провела незаконну реконструкцію вищевказаного сараю-гаражу, зробивши його вищим ніж він був до цього і виконала конструкцію даху таким чином, що ухил він тепер має в сторону його господарства, відповідно і атмосферні опади з даху її сараю-гаражу відводять на земельну ділянку, якою він користується.

Окрім цього, внаслідок такої реконструкції даху між ним та дахом його сараїв утворився простір, який він не в змозі заповнити ізолюючими матеріалами, оскільки відповідач за зустрічним позовом чинить йому у цьому перешкоди.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 06 квітня 2016 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовів, суд першої інстанції виходив з того, що ні позивач за первісним, ні позивач за зустрічним позовом не надали суду достатніх та безспірних доказів для обґрунтування своїх вимог, а від призначення у справі будівельно-технічної експертизи відмовилися.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 25 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 06 квітня 2016 року про відмову в первісному позові залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову в апеляційному порядку не оскаржувалося, а тому його законність і обґрунтованість в цій частині апеляційним судом не перевірялася.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 06 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 25 травня 2016 року в частині відмови у задоволенні її вимоги про усунення перешкод в обслуговуванні господарської споруди шляхом зобов`язання відповідачів демонтувати дерев`яний навіс та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаної вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі самочинно, без її письмової згоди, добудували до північно-західної стіни її господарської споруди свої сараї, чим унеможливили її обслуговування. Не досягнувши згоди щодо їх демонтування вона звернулась з вказаним позовом до суду, однак оскаржуваними судовими рішеннями безпідставно, без наведення мотивів, відмовлено у задоволенні її вимоги про усунення перешкод в обслуговуванні господарської споруди.

Судові рішення в частині вирішення решти позовних вимог заявником не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано її матеріали з Чортківського районного суду Тернопільської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 березня 2018 року справу № 597/1196/15 передано до Верховного Суду.

Від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких вони просять залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі договору дарування, посвідченого 08 серпня 2006 року приватним нотаріусом Заліщицького районного нотаріального округу Чаплій В. В., зареєстрованого в реєстрі за № 2957, є власником квартири АДРЕСА_1 , а також сараю літ. «Б», загальною площею 21,6 кв. м згідно цього ж договору дарування та рішення Заліщицького районного суду від 13 лютого 2015 року.

Нежитлове приміщення (сарай літ. «Б») розташоване на земельній ділянці площею 0, 0239 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування від 16 липня 2014 року.

ОСОБА_2 є власником 1/3 частини будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_3 , до складу якого входять 1/3 частина сараю літ. «Б», 1/3 частина сараю літ. «В», 1/3 частина сараю літ. «Г», що підтверджується договором довічного утримання від 30 жовтня 2004 року, укладеним між ним та ОСОБА_4 .

Вищезазначене також підтверджується технічним паспортом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , виконаним станом на 08 лютого 2016 року, згідно з яким будівлі та споруди вказаного будинковолодіння мають наступні характеристики: житловий будинок «А», матеріал побудови стін - камінь; сарай «Б» - цегла, камінь; сарай «В» - цегла, камінь; підвал «ПдВ» - камінь; сарай «Г» - цегла, камінь.

Дане нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 0, 0259 га, кадастровий номер 020050127, яка згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №335341 від 11 березня 2009 року належить ОСОБА_3 .

По сусідству з даною земельною ділянкою розташована належна на праві власності ОСОБА_1 земельна ділянка площею 0, 0239 га, кадастровий номер 020050132.

Згідно з актом Заліщицької міської ради від 11 жовтня 2011 року, при обстеженні будинковолодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 , встановлено, що до сторони господарської будівлі, на якій ОСОБА_1 планує провести ремонтні фасадні роботи примикають сараї, які згідно з інвентаризаційними матеріалами належать до житлового будинку АДРЕСА_7 та зазначені в інвентаризаційній справі літерами «Б», «В». Конструкція даху господарської споруди ОСОБА_1 має нахил на ділянку ОСОБА_3 Стоки атмосферних опадів стікають з даху в ринву, по якій вода відводиться на подвір`я ОСОБА_1 Дах сараїв, що розміщені на земельній ділянці ОСОБА_3 мають нахил на її власне подвір`я. Самі сараї трухляві, задня стіна відсутня, замість неї служить стіна господарської споруди ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 зверталася із листом-претензією до ОСОБА_3 та просила її добровільно знести прибудовані тимчасові споруди до 01 липня 2015 року.

Згідно з довідкою-характеристикою, виданою ОСОБА_3 Заліщицьким районним БТІ 27 вересня 2004 року, характеристика будівель і споруд, які належали ОСОБА_3 та характеристика будівель і споруд будинковолодіння, яке на даний час згідно з договором довічного утримання належить ОСОБА_2 і знаходиться по АДРЕСА_3 - однакові.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Частиною першою статті 10 ЦПК України 2004 року визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до положень частини третьої статті 10, частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що ОСОБА_1 не надано належних на допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а від призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи вона відмовилася, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що відсутні підстави для задоволення її позову в оскаржуваній частині і колегія суддів погоджується з таким висновком судів, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів, що діями відповідачів порушено права власності позивача за первісним позовом.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Судові рішення в оскаржуваній частині відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 06 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 25 травня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод в обслуговуванні господарської споруди без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 06 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 25 травня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в обслуговуванні господарської споруди залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов