ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6260/20 Справа № 212/1171/20 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Аціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича та представника відповідача Акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 квітня 2020 року, ухваленого суддею Козловим Ю.В.. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 28 квітня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі АТ «Південний ГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що протягом 29 років, працював на посадах помічника машиніста локомотива (тепловоза) та машиніста локомотива (тепловоза) служби рухомого складу цеха рухомого складу УЗТ ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі АТ «ПівдГЗК») . Висновком МСЕК від 20.10.2010 року позивачу первинно встановлено 10% втрати професійної працездатності по туговухості, з наступним переоглядом 01.10.2011 року. При повторному переогляді 11.11.2013 року, позивачу встановлено 15% втрати професійної працездатності по туговухості, безстроково. З 01.04.2014 встановлена 3 група інвалідності по загальному захворюванню.

Тривалий процес лікування, позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування, тому просить суд стягнути з АТ «Південний ГЗК» на свою користь моральну шкоду, завдану внаслідок ушкодження здоров`я у розмірі 94460 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 квітня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Південний ГЗК» на користь ОСОБА_1 42 040 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я, без утримання податку з доходів фізичних осіб та судовий збір у сумі 840, 80 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Гузєв І.Г., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, які мають значення для вірного вирішення спірного питання, просить рішення змінити та збільшити розмір моральної шкоди до заявленого в позовних вимогах. Вважає визначений судом розмір моральної шкоди, значно заниженим, таким, що не відповідає стражданням позивача та принципу розумності, виваженості та справедливості. Зазначає, що судом першої інстанції не враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, відсоток втрати професійної працездатності та ступінь вини відповідача у заподіянні шкоди.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник відповідач АТ «Південний ГЗК», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, яке має значення для вірного вирішення спірного питання, на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог.

В мотивування доводів апеляційної скарги представник відповідача зазначає, про те, що суд першої інстанції безпідставно посилається на положення правил № 472 від 23.06.1993 та ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, які на момент виникнення спірних правовідносин були відсутні у чинному законодавстві України.

Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач також працював в умовах шкідливих факторів на «НКГЗК», а тому відповідач не має відповідати за шкоду, яка могла бути заподіяна іншим підприємством. Позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди, а визначений судом розмір моральної шкоди, вважають значно завищеним, таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача, представник АТ «Південний ГЗК» просить відмовити в її задоволенні та урахувати рішення Жовтневого районного суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», яким стягнуто на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 27 000 грн.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши доповідь судді- доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, наданого відзиву, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно записів, які містяться в трудовій книжці, позивач працював на підприємстві відповідача: з 20.03.1985 по 12.12.2000 р.р. на посаді помічника машиніста локомотива (тепловоза) служби рухомого складу цеха рухомого складу УЗТ ВАТ «ПівдГЗК», з 12.12.2000 по 03.04.2014 р.р. на посаді машиніста локомотива (тепловоза) служби рухомого складу цеха рухомого складу УЗТ ВАТ «ПівдГЗК». 03.04.2014 р. звільнений з підприємства за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію ст. 38 КЗпП України (а.с. 25-31).

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання, складеного на підприємстві ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» від 29.06.2010 року встановлено наявність у ОСОБА_1 професійного захворювання нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху) (а.с. 14-15)

Висновком МСЕК від 20.10.2010 року ОСОБА_1 первинно встановлено 10% втрати професійної працездатності по туговухості з неступним переоглядом 01.10.2011 року. При повторному переогляді 11.11.2013 року, позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 15% по туговухості, безстроково. Згідно довідки МСЕК від 01.04.2014 року ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності по загальному захворюванню(9-13).

Відповідно до п. 17 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 29.06.2010 року, причиною професійного захворювання є тривала робота в умовах впливу шуму, рівень якого перевищував гранично допустимі норми.

У пункті 19 згаданого Акту зазначені особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, а саме адміністрація НКГЗК, УЗДТ ВАТ «Південний ГЗК», яке порушило вимоги ст. 153 КЗпП України, ст. 13 ЗУ «Про охорону праці».

Згідно наданих позивачем виписних епікризів, вбачається що він неодноразово проходив лікування в закладах охорони здоров`я з приводу отриманого професійного захворювання (а.с. 17-24) .

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведені заявлені позовні вимоги та наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди відповідачем, через отримане професійне захворювання та втрату професійної працездатності.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, щодо обов`язку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду спричинену втратою здоров`я на виробництві, вважає його законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 173 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 2ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першою ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»№ 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як видно з акту розслідування хронічного професійного захворювання від 29.06.2010 року, причиною професійного захворювання позивача є тривала робота впродовж 25 років 7 місяців в умовах впливу шуму, рівень якого перевищував ГДР(а.с.15).

Отже, роботодавець АТ "ПівдГЗК" під час роботи позивача допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та важкої праці, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача АТ "ПівдГЗК" про те, що в діях відповідача відсутня вина відповідача так як позивач працював на інших підприємствах, оскільки актом розслідування виникнення хронічного професійного захворювання позивача, встановлено порушення відповідачем законодавства про охорону праці та перевищення нормативів концентрації шкідливих факторів виробничого середовища на робочому місці позивача, а саме рівень шуму на робочому місці позивача перевищував гранично допустиму концентрацію.

Стаття 4 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що державна політика в галузі охорони праці базується , зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача щодо не доведення позивачем позовних вимог, оскільки, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з отриманими ним професійним захворюванням встановлений та доведений матеріалами справи. Так, згідно виписних епікризів, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить моральні страждання, через зниження слуху, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що професійні захворювання обмежують його життєву активність.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Колегія суддів вважає неприйнятними посилання як представника позивача так і представника відповідача АТ "ПівдГЗК" в апеляційних скаргах щодо розміру стягнутої моральної шкоди, який на думку колегії суддів відповідає засадам розумності та справедливості.

Зокрема, судом першої інстанції враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, роботу позивача як на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, 25 років 7 міс, так і на іншому підприємстві НКГЗК, відсоток втрати ним професійної працездатності в розмірі вперше 10%, стан здоров`я потерпілого який постійно відчуває складнощі у зв`язку з зниженням слуху на обидва вуха, шуму у вухах, асиметрією обличчя, також періодично відчуває головний біль, який залишається незмінним, що свідчить про стійкість отриманого захворювання, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та можливість такого відновлення, звільнення з виробництва через отримане професійне захворювання за станом здоров`я.

Визначений судом розмір компенсації моральної шкоди відповідає засадам справедливості, законності та співмірності.

Відповідач має законодавчо закріплений обов`язок, як роботодавець забезпечити позивачу належні умови праці, тому наявність шкідливих умов виробничого середовища, що стали причиною виникнення професійного захворювання та втрати професійної працездатності, перебувають у причинно - наслідковому зв`язку із перенесеними позивачем стражданнями через втрату його здоров`я під час виконання посадових обов`язків.

Колегія суддів вважає, що позивач має право стягувати компенсацію моральної шкоди з двох підприємств на яких він працював та отримав професійне захворювання. Розмір компенсації моральної шкоди визначений судом з урахуванням усіх обставин справи.

Колегія суддів вважає, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої були порушені приписи ст. 58 Конституції України, оскільки судом були застосовані норми права, які на момент виникнення спірних правовідносин були відсутні у чинному законодавстві України, однак колегія суддів вважає що вони на правильність судового рішення не впливають, однак є підставою для виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на положення правил № 472 від 23.06.1993 та ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли бути підставою для скасування або зміни рішення суду.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича та представника відповідача Акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" залишити без задоволення.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на норми матеріального права - положення правил № 472 від 23.06.1993 та ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, як на підставу для задоволення позову.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття,оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2020 року.

Головуючий:

Судді: