ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2020 року м. Чернівці

справа № 715/2316/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Глибоцької районної державної адміністрації, ОСОБА_2 , Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про скасування рішення ради, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та визнання права на завершення приватизації, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2019 року у складі судді Григорчака Ю.П.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Глибоцької районної державної адміністрації, ОСОБА_2 , Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про скасування рішення ради, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та визнання права на завершення приватизації.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є спадкоємцем усього майна після смерті батька ОСОБА_3 . За життя батькові належала на праві користування земельна ділянка, яка розташована по АДРЕСА_1 , площею 0,50 га. У 1994 році батько розпочав процедуру приватизації вказаної земельної ділянки, однак завершити її не встиг.

Зазначав, що не має змоги завершити приватизацію вказаної земельної ділянки, оскільки її частина виділена в окрему земельну ділянку й надана у власність ОСОБА_2 . Крім того, на підставі договору дарування серії ВКВ №856337 від 23.10.2007 року він є власником житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 , загальною площею 37 кв.м.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/35/20

Вказував, що Йорданештською сільською радою прийнято рішення №85-

10/2016 від 22.09.2016 року про надання дозволу ОСОБА_2 на складання проекту відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2000 га, в межах населеного пункту АДРЕСА_2 . На підставі зазначеного рішення сільської ради останнім було розроблено проект відведення земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0444, який затверджено рішенням Глибоцької РДА №40-29/2018 від 27.04.2018 року.

Наведене призвело до порушення його права на завершення приватизації спірної земельної ділянки.

Згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог від 03.12.2018 року просив скасувати рішення Йорданештської сільської Глибоцького району Чернівецької області №40-29/2018 від 27 квітня 2018 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с. Йорданешти ОСОБА_2 »;

скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 земельної ділянки за кадастровим номером 321082000:01:001:0444;

визнати за ним у порядку спадкування за заповітом право на завершення приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,46 га та одержання документів на його ім`я, що посвідчують право власності на земельну ділянку, приватизацію якої розпочав ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норми матеріального та процесуального права.

Доводи скарги мотивує тим, що відповідно до записів особового рахунку погосподарської книги с. Йорданешти право постійного користування земельною ділянкою 0,50 га по АДРЕСА_1 було закріплено за головою домогосподарства ОСОБА_3 . Рішенням виконавчого комітету Карапчівської сільської ради від 14.03.1994 року ОСОБА_3 передано у власність присадибну земельну ділянку в розмірі 0,46 га. Вважає, що зазначеним рішенням розпочато процедуру приватизації земельної ділянки спадкодавцем, на завершення якої він як єдиний спадкоємець має право.

Також зазначає, що спірна земельна ділянка площею 0,2000 га у користуванні власників будинковолодіння АДРЕСА_2 , зокрема у користуванні ОСОБА_2 , не перебувала, проте володіючи відомостями щодо відсутності підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 сільська рада на підставі с.116 Земельного Кодексу України прийняла рішення про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки.

Просить скасувати рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів що спадкодавець, ОСОБА_3 , за життя звертався до землевпорядних організацій для встановлення меж земельної ділянки в натурі, отримував державний акт на спірну земельну ділянку, не надано доказів того, що виконавчим комітетом Карапчівської сільської ради народних депутатів 14.03.1994 року прийнято рішення про передачу спадкодавцю позивача - ОСОБА_1 саме спірної земельної ділянки у власність, на підставі розробленої земельно-кадастрової документації, в якій було б визначено розмір, конфігурацію та місце розташування земельної ділянки. Також судом першої інстанції зазначено, що позивачем не доведено порушення органом місцевого самоврядування вимог законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення.

Однак, колегія суддів не погоджується з даним висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції не прийнято до уваги те, що оскаржуваним рішенням Йорданештської сільської Глибоцького району Чернівецької області №40-29/2018 від 27 квітня 2018 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с. Йорданешти ОСОБА_2 .» порушуються права позивача.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням сесії Карапчівської сільської ради народних депутатів Глибоцького району Чернівецької області від 26.10.1993 року «Про делегування виконкому сільської ради народних депутатів рішення питань про регулювання земельних відносин» виконкому Карапчівської сільської ради народних депутатів делеговані повноваження сільської ради в частині надання дозволів на будівництво житлових будинків, виділення земельних ділянок та вирішення інших питань, які пов`язані з землею.

Відповідно до архівного витягу за №1/3 від 04.01.2017 року протоколом №2 засідання виконкому Карапчівської сільської ради народних депутатів від 14.03.1994 року прийнято рішення №2/1 «Про приватизацію присадибних ділянок громадян сіл Карапчів та Підлісне», яким передано у власність батькові позивача - ОСОБА_3 присадибну земельну ділянку в розмірі 0,46 га.

Згідно заповіту від 23.06.2006 року, який зареєстрований в реєстрі за №70 Йорданештською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1 є спадкоємцем всього майна спадкодавця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкав в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області, та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 23.10.2007 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 житловий будинок з господарським будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 . Право власності позивача на це майно підтверджується також і інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_1 прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті його батька, та 03 липня 2018 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Бреславською-Григорчак С.О., зокрема, на право на земельну частку (пай) розміром 1,43 га в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), із земель, які перебувають у колективній власності агрофірми «Сірет» в селі Карапчів Глибоцького району Чернівецької області.

Згідно пункту «г» ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст.152 ЗК України.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено ч. 1 ст.1225 ЦК України.

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з положеннями статті1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла. До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку а перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних факів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно із статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Якщо видача державного акта про право власності на землю на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку.

Зазначений висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №14-652-цс18.

Проаналізувавши судову практику та дослідивши на практиці такі правовідносини, колегія суддів приходить до висновку, що «початком» процедури безоплатної приватизації є рішення відповідного органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у приватну власність особи в порядку безоплатної приватизації.

Як вбачається з архівного витягу за №4/1 від 04.01.2017 року згідно Протоколу №2 засідання виконкому Карапчівської сільської ради народних депутатів від 14.03.1994 року прийнято рішення №2/1 «Про приватизацію присадибних ділянок громадян сіл Карапчів та Підлісне», яким передано у власність ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканцю с. Підлісне (Йорданешти) Глибоцького району Чернівецької області присадибну ділянку в розмірі 0,46 га. (а.с.29).

Таким чином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Карапчівської сільської ради народних депутатів від 26.10.1993 року та рішення виконавчого комітету Карапчівської сільської ради народних депутатів№2/1 від 14.03.1994 року, хоча і не набув право власності на земельну ділянку загальною площею 0,46 га., яка обліковувалася за будинковолодінням АДРЕСА_1 , проте розпочав процедуру її приватизації, але не встиг її завершити.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів спростовує висновки суду першої інстанції про відсутність дій спадкодавця щодо приватизації земельної ділянки, оскільки наявність рішення сесії сільської ради про передачу у власність особі земельної ділянки певного розміру, і є дією, яка свідчить про початок проведення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкоємець має право завершити.

Статтею 12-1 ЗК України у редакції 1970 року (який діяв до 1992 року) встановлено, що сільські Ради народних депутатів, їх виконавчі комітети в межах і в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, на своїй території, зокрема надають відповідно до статті 16 цього Кодексу земельні ділянки в користування із земель, які не входять до землекористування колгоспів, радгоспів, інших сільськогосподарських підприємств; розподіляють між підприємствами, організаціями, установами і громадянами ділянки під городи, сінокоси і пасовища з земель державного запасу, що виділяються сільській Раді у встановленому порядку.

Відповідно до частини п`ятої статті 20 ЗК України (у редакції 1970 року) право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Згідно відомостей погосподарської книги по с. Йорданешти станом на 01 листопада 1990 року в постійному користуванні власника будинковолодіння АДРЕСА_1 обліковано присадибну земельну ділянку в розмірі 0,50 га.

В подальшому дана земельна ділянка обліковувалася у постійному користуванні власника будинковолодіння згідно особового рахунку № НОМЕР_1 погосподарської книги с. Йорданешти упродовж 1991-1995 рр. 0,50 га. землі, особового рахунку № НОМЕР_2 погосподарської книги с. Йорданешти упродовж 1996-2000 рр. 0,06 га. для обслуговування житлового будинку і 0,44 га. під ріллю, особового рахунку № НОМЕР_3 погосподарської книги с. Йорданешти упродовж 2001-2005 рр. 0,25 га. для обслуговування житлового будинку і 0,25 га. для ведення особистого селянського господарства , особового рахунку № НОМЕР_3 погосподарської книги с. Йорданешти упродовж 2006-2010 рр. 0,06 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарський будівель і спору і 0,44 га. для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Карапчівської сільської ради народних депутатів від 14.03.1994 року №2/1 «Про приватизацію присадибних ділянок громадян сіл Карапчів та Підлісне», передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку в розмірі 0,46 га. Земельна ділянка розміщена біля будинку.

Дане рішення сільської ради є чинним.

Будь-яких рішень відносно спадкодавця про припинення права користування (вилучення) земельної ділянки площею 0,46 га за адресою проживання по АДРЕСА_1 не приймалось, останній не був позбавлений права власності чи права користування даною земельною ділянкою.

З урахуванням норм статті 17 ЗК України у редакції 1990 року (який втратив чинність у 2002 році) та змісту рішення № 2/1 від 14 березня 1994 року Карапчівської сільської Ради народних депутатів «Про приватизацію присадибних ділянок громадян сіл Карапчів Підлісне», з якого вбачається, що сільською радою було розглянуто заяви громадян про передачу їм у власність земельних ділянок, які були раніше їм надані у користування, тому колегія суддів приходить до висновку, що на підставі прийняття такого рішення уповноваженим законом органом у відповідності до чинного на той час законодавства у ОСОБА_3 виникло право власності на спірну земельну ділянку у розмірі, зазначеному у погосподарській книзі.

Частиною другою статті 6, частиною першою статті 22, частиною першою статті 23 ЗК України (1990 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю.

Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування вперше наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

З погосподарської книги вбачається та не заперечувалось сторонами під час розгляду справи, що і до 1994 року (до часу приватизації ділянки) ОСОБА_3 вже користувався даною земельною ділянкою, що знаходилась біля його жилого будинку, у вказаних розмірах.

Статтею 23 ЗК України 1990 року визначено перелік документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Проте дію вказаної статті було зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет). Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Вказаним пунктом Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з пунктом 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

З урахуванням записів в погосподарській книзі, дані в яку вносяться із земельно-кадастрових документів, на підставі яких сільською радою видавалися рішення про надання громадянам земельних ділянок у приватну власність, зокрема за якими за ОСОБА_3 обліковувалась земельна ділянка площею 0,46 га, та пункту 3 Декрету КМ України, згідно з яким запис у земельно-кадастрових документах, посвідчений сільською радою, підтверджує право приватної власності на землю, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_3 на день його смерті належала на праві власності спірна земельна ділянка.

Щодо вимог апелянта про скасування рішення Йорданешської сільської ради №40-29/2018 від 27.04.2018 року про затвердження проеку землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність ОСОБА_2 , то такі підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що ОСОБА_3 , як голова вказаного господарства не був членом колгоспу, так як з 01 листопада 1963 року по 10 лютого 1983року працював каменярем в КП «Глибоцький райагробуд», що підтверджується записами його трудової книжки та інформацією, наданою трудовим архівом Глибоцького району.

В господарстві що розташоване в АДРЕСА_1 станом на 1991-1996 роки проживали: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується особовим рахунком № НОМЕР_1 .

Згідно погосподарських книг с. Йорданешти за господарством в АДРЕСА_1 обліковувалось з 1990 по 1996 роки 0,50 га землі; з 1997 по 2000 роки - 0,06 та для обслуговування житлового будинку і 0,44 га під ріллю (сільське господарство); в 2001 році - 0,25 га для обслуговування житлового будинку і 0,25 га для ведення особистого підсобного господарства; з 2002 по 2010 роки - 0,06 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і 0,44 га для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно особового рахунку № НОМЕР_2 в цьому ж господарстві станом на 1996 - 2000 роки проживали ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та за господарством обліковувалося 0,50 га земель, в тому числі 0,06 га під будівлями та 0,44 га під ріллею.

Рішенням Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області 10 сесії 5 скликання № 85-10/2016 від 22.09.2016 року «Про надання дозволу на складання проекту відведення на земельну ділянку у власність для ведення особистого селянського господарства на території Йорданештської сільської ради ОСОБА_2 » підтверджується, що відповідачу надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,2000 га в межах населеного пункту с. Йорданешти, в адміністративних межах Йорданештської сільської ради.

Як вбачається із рішення Йорданештської сільської ради 29 сесії 5 скликання №40-29/2018 від 27.04.2018 року, цим рішенням затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства площею 0,2000 га, кадастровий номер №0:01:001:0444, яка знаходиться в межах населеного пункту с. Йорданешти, Глибоцького району Чернівецької області, а також передано безоплатно у власність ОСОБА_2 вищевказану земельну ділянку.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №123125683 підтверджується, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки - кадастровий номер :01:001:0444, площею 0,2 га, для особистого селянського господарства, що розташована в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №64412865, власником земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0422, площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, що розташована в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області, є ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки №822 від 12.05.2016 року, виданої Йорданештською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_5 був постійно зареєстрований та проживав в АДРЕСА_2 з 1998 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3 . За вищевказаною адресою на день смерті померлого були постійно зареєстровані та проживали: ОСОБА_6 - дружина, ОСОБА_2 - син.

Рішенням Глибоцького районного суду від 17.05.2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Карапчівської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування відмовлено. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 11.07.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Вищевказане рішення суду залишено без змін також Верховним Судом України .

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, вбачається, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,20 га, кадастровий номер :01:001:0444, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :01:001:0422, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку.

В судовому засіданні сторони підтвердили, що вказані земельні ділянки є складовими частинами земельної ділянки, яка була передана у приватну власність ОСОБА_3 .

Виходячи з викладеного колегія суддів приходить до висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення Йорданештської сільської ради 29 сесії 5 скликання №40-29/2018 від 27.04.2018 року, цим рішенням затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства площею 0,2000 га, кадастровий номер №0:01:001:0444, є обґрунтованими та підлягають до задоволення, оскільки даним рішенням порушуються права позивача ОСОБА_1 , як єдиного спадкоємця після смерті ОСОБА_3 , на завершення приватизації спірної земельної ділянки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 набув право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали його батьку на підставі статей 1216 та 1218 ЦК України. До складу спадщини входить право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому порядку та не завершив у зв`язку зі смертю.

Тому Йорданештська сільська рада не мала права передавати цю ділянку іншій особі, адже за свого життя спадкодавець набув у встановленому законом право власності на спірну земельну ділянку, тому вона ввійшла до складу спадщини, яка залишилася після його смерті, і її рішення №40-29/2018 від 27.04.2018 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства площею 0,2000 га, кадастровий номер №0:01:001:0444 є незаконним та підлягає скасуванню.

Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність вимог про визнання права за позивачем про одержання на його ім`я документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, приватизацію якої почав його батько, оскільки дані дії проводяться на підставі рішення суду про визнання права на завершення приватизації, в порядку спадкування за заповітом, охоплюються задовільненою колегію суддів вимогою, а тому вони є зайвими.

Щодо вимог про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 земельної ділянки, то такі задоволенню не підлягають враховуючи наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» визначено такі поняття як «Державний земельний кадастр», «державна реєстрація земельної ділянки», «кадастровий номер земельної ділянки».

Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону відомості Державного земельного кадастру є офіційними.

Ідентифікатором земельної ділянки у Державному земельному кадастрі є її кадастровий номер.

Частиною шостою статті 16 Закону передбачено, що кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера.

Іншого порядку скасування державної реєстрації земельної ділянки законами України та прийнятими на їх підставі підзаконними нормативно-правовими актами не передбачено.

З огляду на викладене, вимоги про скасування державної реєстрації права власності задоволенню не підлягають, оскільки відносяться до компетенції органів державної реєстрації прав власності.

Таким чином, указані вище норми матеріального права залишилися поза увагою й відповідною правовою оцінкою суду, який неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

З урахуванням викладених обставин справи та вимог закону апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_2 та Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, слід стягнути на користь ОСОБА_1 , сплачений ним судовий збір в розмірі по 2819,20 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Глибоцької районної державної адміністрації, ОСОБА_2 , Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про скасування рішення ради, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та визнання права на завершення приватизації, задовольнити частково.

Скасувати рішення Йорданештської сільської ради №40-29/2018 від 27.04.2018 року «Про затвердження проеку землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с. Йорданешти ОСОБА_2 ».

Визнати за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за заповітом, право на завершення приватизації земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , площею 0,46 га..

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, на користь ОСОБА_1 , сплачений ним судовий збір в розмірі по 2819,20 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення або з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 лютого 2020 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк