№ 207/75/19
№ 2/207/59/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2020 року Баглійський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Тюлюнової В. Г.

при секретарі: Куцевол Л. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Південного відділу державної виконавчої служби м. Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Панко Ганна Вікторівна, про визнання недійсними електродних торгів, визнання недійсним акту про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування запису про державну реєстрацію права власності, визнання будинку об`єктом права спільної власності подружжя, поділ спільної власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

09 січня 2019 року до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла вищезазначена позовна заява.

Позов мотивовано тим, що 18 січня 2014 року Баглійським ВДВС Дніпродзержинського МУЮ було відкрито виконавче провадження ВП № 41830248 з виконання виконавчого листа № 2/207/1080/13, виданого Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська, про стягнення з ОСОБА_3 боргу в розмірі 77 469,00 грн, 3% річних у розмірі 2 324,09 грн, процентів від суми позики у розмірі 11 620,46 грн.

26 лютого 2014 року державним виконавцем було здійснено опис та накладено арешт на належне позивачу нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 , а 26 червня 2015 року вказаний будинок було реалізовано. Позивач посилається на порушення приписів Закону України "Про виконавче провадження" та «Тимчасового порядку реалізації арештованого майна, шляхом проведення електронних торгів» затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року № 656/5, та інші порушення, що суттєво могли вплинути на результати торгів та права позивача, вважає, що спірний будинок належить їй на праві сумісної власності та просить суд визнати торги недійсними та поділити будинок між подружжям.

21 лютого 2019 року ухвалою суду було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання. Судовий розгляд неодноразово відкладався через неявку сторін, інших учасників, подання заяв по суті справи та доказів.

Відповідач Південний відділ державної виконавчої служби м. Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області проти задоволення позову заперечує посилаючись на постанову Верховного суду від 27 лютого 2019 року в справі № 207/5030/15-ц, згідно з якою, питання про визнання прилюдних торгів на спірний будинок розглядалося судом і в позові було відмовлено. В цій справі позивач брала участь в якості третьої особи і питання про право власності на спірний будинок теж було розглянуто - право власності належало відповідачу ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав частково, заперечував в частині вимог про поділ майна, а саме: вважає, що за ним необхідно визнати 60% права власності у зв`язку із тим, що більша частина грошових коштів на придбання спірного будинку належала йому, а не його дружині (позивачу).

Позивач надала відповідь на відзив відповідача Південний відділ ДВС, в якому зазначила, що посилання на судову справу № 207/5030/15 є недоречним, адже предметом її розгляду були інші вимоги. Також, позивачем було надано постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 липня 2019 року (справа № 207/4671/15), якою рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 01 червня 2018 року було скасоване і постановлене нове, яким позов позивача задоволено і визнано за нею право власності на будинок АДРЕСА_1 (1/2 частки).

Учасники справи та їх представники до суду з`явилися і підтримали свої вимоги та заперечення викладені в заявах по суті справи в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, керуючись завданнями цивільного судочинства, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

18 січня 2014 року Баглійським ВДВС Дніпродзержинського МУЮ було відкрито виконавче провадження ВП № 41830248 з виконання виконавчого листа № 2/207/1080/13, виданого Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська, про стягнення з ОСОБА_3 боргу у розмірі 77 469,00 грн, 3% річних у розмірі 2 324,09 грн, процентів від суми позики у розмірі 11 620,46 грн.

26 лютого 2014 року державним виконавцем було здійснено опис та накладено арешт на належне позивачу нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 .

Постановою державного виконавця від 04 березня 2014 року було призначено суб`єкта оціночної діяльності, а 28 листопада 2014 року проведено експертну оцінку нерухомого майна та за її результатами складено звіт, згідно якого вартість вказаного житлового будинку становить 84 720,00 грн.

26 червня 2015 року спірний житловий будинок було реалізовано шляхом проведення електронних торгів.

29 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Панко Г. В. на підставі Акту про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на вказаний будинок.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 62 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, яка була чинною на момент проведенні державним виконавцем дій, що оскаржуються, реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статті 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Тимчасовим положенням.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Із цього випливає, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі: одна із сторін договору або інша заінтересована особа. ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним.

Зважаючи на ту обставину, що визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, який передбачено у п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, з позовом до суду вправі звернутись особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст.16 ЦК України).

Тому, можна дійти висновку, що до суду з позовом про визнання «чужого» правочину недійсним вправі звернутись не будь яка заінтересована особа, а лише та особа, особисті немайнові або майнові права та інтереси якої порушуються оспорюваним правочином. Крім того, визнання правочину недійсним повинно бути саме тим способом захисту прав та інтересів, застосування якого призведе до захисту порушених прав та інтересів особи, яка не є стороною оспорюваного правочину.

У правових висновках Верховного Суду України, викладених зокрема у постановах № 6-1981цс16 від 12 жовтня 2016 року, № 6-1884цс15 від 18 листопада 2015 року, № 6-1749цс15 від 25 листопада 2015 року, роз`яснено, що підставою для задоволення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність не лише порушення норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Із наявної в матеріалах справи постанови Верховного суду від 27 лютого 2019 року в справі № 207/5030/15-ц вбачається, що у справі приймали участь позивач в якості третьої особи і відповідачі, які є учасниками цієї справи. Предметом розгляду було визнання недійсними торгів з продажу будинку АДРЕСА_1 , право власності на який виникло у відповідача ОСОБА_2 . Однією з підстав недійсності прилюдних торгів зазначалося, що спірний будинок був спільною сумісною власністю подружжя (позивача ОСОБА_1 , та відповідача ОСОБА_3 ).

Також, зазначеним рішенням суду встановлено, що відповідно до витягу № 2571998 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, спірний будинок належав ОСОБА_3 (відповідач у справі № 207/75/19) на праві приватної власності.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як зазначено вище, позивач ОСОБА_1 брала участь у розгляді справи № 207/5030/15-ц в якості третьої особи, отже вказане рішення суду стосується її прав та обов`язків і встановлені ним обставини не можуть бути нею спростовані у цій справі, адже рішення суду позивачем не оскаржувалося.

Правило виключності та преюдиційності у загальному вигляді означає, що після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав. Значення виключності полягає в тому, що вона позбавляє можливості сперечатися щодо одного й того самого предмета, з одних і тих самих питань, забезпечуючи стабільність рішення і можливість його виконання.

Преюдиційність становить собою неможливість для сторін і третіх осіб та їх правонаступників оскаржувати, а для суду - неможливість досліджувати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини, що відображені в ухваленому судом рішенні, яке набрало законної сили.

Вказане дозволяє прийти до висновку, що права і свободи позивача ОСОБА_1 , не порушені, адже спірне майно на час проведення торгів належало відповідачу ОСОБА_3 , на праві приватної власності. Ця обставина є встановленою іншим судовим рішенням у справі, в якій брала участь позивач в якості третьої особи і не може нею бути спростована у цій справі в силу приписів ч. 5 ст. 82 ЦПК.

Щодо постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 липня 2019 року (справа № 207/4671/15) про поділ майна, яке є предметом цієї справи, то вказане рішення суду постановлене вже після прилюдних торгів, які відбулися 26 червня 2015 року і набуло законної сили з 18 липня 2019 року.

Відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Таким чином, встановивши, що позивач не є стороною оспорюваного ним правочину та не є заінтересованою особою, яка вправі оскаржувати дійсність прилюдних торгів з продажу спірного будинку, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову саме на цій підставі. Доводи щодо недійсності прилюдних торгів суд відкидає, як такі, що не можуть бути заявлені в межах цієї справи.

В частині вимог про поділ майна, суд враховує наявне рішення суду з цього приводу, тому відмовляє в цій частині позову.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Також, суд нагадує, що у рішенні Європейського суду з прав людини в справі "Сутяжник проти Росії" (№ 8269/02) ЄСПЛ зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до Південного відділу державної виконавчої служби м. Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Панко Ганна Вікторівна, про визнання недійсними електродних торгів, визнання недійсним акту про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування запису про державну реєстрацію права власності, визнання будинку об`єктом права спільної власності подружжя, поділ спільної власності подружжя - відмовити в повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому копія рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя В. Г. Тюлюнова