Справа № 361/5063/18
Провадження № 2/361/137/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12 серпня 2020 року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Селезньової Т.В., при секретарі Лопатинської С.А., з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача-1 ОСОБА_3 , представника відповідача-2 ОСОБА_30., третьої особи ОСОБА_4 , розглянувши в порядку загального позовного провадження в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краснокутська Галина Олександрівна, ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Миргородська Наталія Григорівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та зобов`язання державного реєстратора внести до Державного реєстру запис про скасування державної реєстрації права власності ,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та підстав:

Позивач у позовній заяві заявив такі позовні вимоги:

про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1 », укладеного 22.07.2014р. між відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , посвідченого нотаріусом Краснокутською Галиною Олександрівною, зареєстрованого в реєстрі за №114-6;

про скасування рішення державного реєстратора-нотаріуса Краснокутської Г.О. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на вказаний садовий будинок на підставі оспореного договору купівлі-продажу, та про зобов`язання державного реєстратора Краснокутської Г.О. внести до Державного реєстру речових прав запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на вказаний садовий будинок;

про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки в селі Літочки, Садове товариство «Автосервіс», укладеного 22.07.2014р. між відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , посвідченого нотаріусом Краснокутською Галиною Олександрівною, зареєстрованого в реєстрі за №114-7;

про скасування рішення державного реєстратора-нотаріуса Краснокутської Г.О. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на вказану земельну ділянку на підставі оспореного договору купівлі-продажу, та про зобов`язання державного реєстратора Краснокутської Г.О. внести до Державного реєстру речових прав запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку.

Позивач просить визнати вказані договори купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки недійсними з тих підстав, що на момент продажу ОСОБА_3 вказаного нерухомого майна він був співвласником (йому належала 1/6 частка будинку і 1/6 частка земельної ділянки на підставі рішення Броварського міськрайонного суду від 18.09.2008р. (частка, успадкована ним після батька ОСОБА_8 ), відповідач ОСОБА_3 продала майно, в тому числі і належну йому частку, не маючи на те права і повноважень від нього, без його відома і згоди, чим порушено його права як власника; також просить визнати вказані договори недійсними і з тих підстав, що вони є фіктивними, укладеними лише з метою приховати майно від можливого звернення стягнення на нього за боргами продавця і без наміру створити дійсні наслідки по переходу права власності від продавця до покупця; покупець як особа, на яку переоформили формально право власності, була знайдена третьою особою (також співвласником) і є родичем третьої особи (сестрою його дружини), договори були укладені під обіцянку повернути майно у майбутньому на вимогу продавця; в дійсності покупець гроші ні продавцю ні позивачу не передавала, і не мала фінансової спроможності на купівлю вказаного майна і не довела його оплату; купленим майном не користувалась, не сплачувала членські внески, такі дії замість покупця у подальшому здійснював третя особа ОСОБА_4 .

Позивач та його представники послались на таке: ОСОБА_3 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з батьком позивача ОСОБА_8 , у 1997 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 (площа ділянки складає 0,060га). Після отримання земельної ділянки батьки побудували на ній будинок. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер; того ж року, після смерті батька, мати отримала свідоцтво про право власності на вказане вище нерухоме майно. Однак рішенням суду від 18.09.2008р. за його позовом спірну земельну ділянку та садовий будинок визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_3 і в порядку спадкування за законом визнано за позивачем ОСОБА_1 та за ОСОБА_4 (другий брат і спадкоємець) право власності на 1/6 частку цього майна за кожним, відповідно частка ОСОБА_3 у даному майні визначена як 2/3. Ні він ні ОСОБА_9 на підставі даного рішення не зареєстрували своє право власності на вказане майно (частку), оскільки на сімейній нараді вирішили, що титульним володільцем майна залишатиметься мати, оскільки мали намір вказане майно продавати та підшукували покупця. Проте, незважаючи на вказане рішення суду, і порушуючи його права як співвласника, ОСОБА_3 у 2014 році без його згоди і без його відома продала земельну ділянку та садовий будинок ОСОБА_5 даний договір був укладений фіктивно, лише з одним наміром переоформити його на іншу особу, щоб уникнути звернення стягнення на майно у зв`язку з наявністю у ОСОБА_3 значного боргу перед сторонньою особою і наявність виконавчого провадження, де вона була боржником. Такого покупця - ОСОБА_10 - запропонував ОСОБА_9 (це сестра його дружини); покупець не мала наміру і не була спроможна купити таке вартісне майно, гроші не передавала продавцю, в договорі вказано на безготівкову оплату, але відповідач не надала доказів такої безготівкової оплати; покупець не довела наявності у неї статків, достатніх для купівлі вказаного майна; майно в дійсності не передавалось і покупець не прийняла куплене майно у користування.

Позиція відповідачів та інших учасників справи:

Відповідач ОСОБА_3 подала до суду відзив і заяву про визнання позову. У відзиві і у судовому засіданні позовні вимоги визнала, просила позов задовольнити, та пояснила про такі обставини справи: вона знала про законне рішення суду від 18.09.2008р., яким садовий будинок та земельну ділянку було визнано спільною сумісною власністю її та її покійного чоловіка, та за синами (позивач і третя особа) визнано в порядку спадкування право власності на вказані садовий будинок і земельну ділянку - за кожним по 1/6, і що її частка становить 2/3, і при укладенні договору дану обставину приховала. Маючи велику фінансову заборгованість перед ОСОБА_21 в сумі понад 1млн.грн., з метою уникнення відповідальності, щоб врятувати майно від продажу вона сама стала підшукувати покупців, давала оголошення з цього приводу. Її син ОСОБА_11 порадив фіктивно продати майно і знайшов для цього родичку дружини ОСОБА_12 ; договори купівлі-продажу вона уклала з ОСОБА_12 саме з цією метою, фіктивно. Її син ОСОБА_4 , співвласник даного майна, знав про укладення договорів купівлі-продажу, а другому сину - ОСОБА_1 (позивачу) вона не повідомила, бо знала, що син буде проти фіктивного продажу. Вона розуміла, що укладаючи дані договори, розпоряджається не лише своїм майном, оскільки їй належить лише 2/3 частини, однак її син ОСОБА_4 запевнив, що за першою ж вимогою ОСОБА_13 поверне їм будинок і землю. При оформленні договорів ОСОБА_13 грошей їй не платила, оскільки договори укладалися формально і фіктивно. На початку серпня 2018 року вона звернулась до сина ОСОБА_14 з проханням повернути їй будинок і земельну дулівку, але син відмовив, повідомивши, що майно вже продане іншій особі. Тому її другий син (позивач) і ініціював цей позов до суду на захист його і її прав. Права порушені тим, що ОСОБА_13 продала вказане майно іншій особі. Безпосередньо вона, ОСОБА_3 , до суду з позовом не зверталась, бо не була часу і грошей. Тому позов сина підтримує і просить його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 подала відзив, позов не визнала, вважає, що договори укладені законно, нотаріально посвідчені, є реальними, і підстав для визнання вказаних договорів недійсними нема. У відзиві і у судовому засіданні представник відповідача послалась на таке: на підставі вказаних договорів купівлі-продажу від 22.07.2014р. відповідач придбала у ОСОБА_3 земельну ділянку і садовий будинок на даній земельній ділянці.. Вона як покупець діяла добросовісно, на момент укладення договорів їй не було відомо про наявність судового рішення від 07.09.2007р. і про права позивача та третьої особи на майно; крім того, укладення спірних договорів відбувалося у присутності позивача та третьої особи ОСОБА_4 , які при укладені договорів не заявляли своїх прав на дане нерухоме майно і факт наявності у них прав на частки у відчужуваному майні замовчували. В порушення ст. 182 ЦК України та ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», в реєстрі речових прав на нерухоме майно не було відомостей про інших співвласників (про ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ); свідоцтво про право власності від 17.12.2007р. та державний акт на земельну ділянку від 04.12.1997р., на підставі яких ОСОБА_3 відчужувала їй спірне майно, були на її ім,я і дані про власників у державному реєстрі були лише про неї. Про вказані позивачем мотиви продавця вона не знала. Договори укладались одночасно, тоді ж до посвідчення договорів були сплачені продавцю грошові кошти у повному розмірі, про що зазначено у договорах, а про походження грошей на придбання майна вона не повинна звітуватись перед судом і доводити свої статки. Майно куплялось для того, щоб батьки і вона мали місце для відпочинку. Після купівлі майна вона і її батьки ним користувались, вона приїжджала на об`єкт і користувалась ним для відпочинку,обробляла землю, туди ж приїжджали і її гості, у подальшому вона розпорядилась купленим майном - в 2014 році відчужила ОСОБА_15 . Вважає, що позивачем обраний неправильний спосіб захисту, оскільки він не був стороною у оспорюваних ним договорах купівлі-продажу, і є на стороні продавця та може захистити своє порушене право шляхом стягнення з продавця належної йому частини вартості від відчуження.

Також відповідачем подано заяву про застосування позовної давності, в якій відповідач послалась на те, що позивачу було відомо про укладення його матір?ю вказаних договорів, бо він був присутній при цьому, але з даним позовом звернувся до суду лише 16.08.2018р., тобто з значним пропуском строку позовної давності.

Третя особа ОСОБА_4 подав письмові пояснення, в яких і у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, послався на те, що позивач був присутнім під час укладення спірних договорів та під час передачі ОСОБА_5 грошових коштів їхній матері ОСОБА_16 в сумі 450000грн. Щодо вказаного судового рішення від 18.09.2008р. пояснив, що вказаний позов про визнання за ним і за братом права власності був поданий не з метою отримання належної їм частки у даному майні, на що вони в дійсності не претендували, а з єдиною метою запобігти відчуженню вказаного майна ОСОБА_16 для своєї комерційної діяльності, для того, щоб без їхнього відома мати не могла оформити заставу на майно та взяти кредити, оскільки у неї були борги. Ні він, ні його брат (позивач) в дійсності не мали наміру отримувати вказане майно у власність, тому не реєстрували свої майнові права на підставі даного судового рішення. крім того, мали намір в майбутньому вказане майно продавати і размо підшукували покупців. Договори не були фіктивними, мати ОСОБА_3 ще з 2012 року сама підшукувала покупців, давала оголошення з цього приводу, а він і брат (позивач) також допомагали шукати покупців. ОСОБА_13 дійсно купила вказане майно, перед посвідчення договорів у нотаріуса передала матері гроші, у подальшому за її проханням і її грошима він здійснював платежі за електроенергію, оскільки мали добросусідські відносини, і його земельна ділянка (інша) підключена до електромережі через електролічильник ОСОБА_12 , а її ділянка забезпечена водою зі скважини на його ділянці. Йому відомо, що через погіршення стану здоров,я батька ОСОБА_12 , будинок і земельну ділянку вона продала ОСОБА_15 .

Третя особа Краснокутська Г.О. письмових пояснень не надала, самостійних вимог не заявила, просила справу розглядати у її відсутність.

Третя особа ОСОБА_6 надала письмові пояснення, самостійних вимог щодо предмету спору не заявила, позов не підтримала.

Третя особа Миргородська Н.Г. (нотаріус) письмових пояснень не надала, самостійних вимог щодо предмету спору не заявила.

Подані сторонами заяви та клопотання та проведені процесуальні дії:

Ухвалою суду від 11.09.2018р. відкрито провадження у даній справі, розгляд справи здійснюватиметься за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

07.11.2018р. відповідач ОСОБА_5 подала заяву про застосування строків позовної давності.

5.09.2019р. відповідач ОСОБА_3 подала заяву про визнання позову.

Ухвалою суду від 19.12.2018р. до участі у справі у якості третьої особи на стороні відповідача залучено ОСОБА_6 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Миргородську Н.Г.

Ухвалою суду від 13.03.2019р. у даній справі вжито захід забезпечення даного позову у вигляді заборони на відчуження спірних земельної ділянки та садового будинку.

Ухвалою суду від 30.05.2019р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Встановлені судом фактичні обставини справи:

Оспорюваними договорами є договори купівлі-продажу земельної ділянки і садового будинку, укладені одночасно 22.07.2014р. між ОСОБА_3 (Продавцем) та ОСОБА_7 (Покупцем):

З договору купівлі продажу земельної ділянки від 22.07.2014р. , вбачається, що Продавець передає у власність Покупця, а Покупець приймає і сплачує обговорену грошову суму за земельну ділянку площею 0,0599 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для ведення садівництва, кадастровий номер :01:027:0089.

Згідно п. 1.2 даного Договору ця земельна ділянка належить Продавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІУ-КВ № 075113, виданого Літочківською сільскою радою Броварського району Київської області 04.12.1997 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за 168. Проведено державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку за Продавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, виданим Реєстраційною службою Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області, за індексним номером 6183902 від 15.07.2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 12.

Згідно п. 2.1 Договору продаж земельної ділянки вчиняється за узгодженою між сторонами ціною, яка становить 46 133, 00грн., які Покупець сплатила Продавцю при підписанні цього договору.

У п.2.2 Договору зазначається, що ОСОБА_3 своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану земельну ділянку, одержання від Покупця ОСОБА_7 грошей в сумі 46 133, 00грн. та відсутність по відношенню до неї будь-яких претензій фінансового характеру.

Згідно договору купівлі-продажу садового будинку від 22.07.2014р. продавець ОСОБА_3 зобов`язуються передати у власність Покупця, а Покупець ОСОБА_5 зобов`язуються прийнята і сплатити обговорену грошову суму за садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,0599 га, кадастровий номер :01:027:0089, договір купівлі-продажу якої буде оформлений одночасно з цим Договором окремим правочином, після нотаріального посвідчення цього Договору. На вказаній земельній ділянці розташований садовий будинок А-1, загальною площею 138,2 кв.м., вбиральня -Б. погріб-В, колодязь-К, огорожа - №.

За умовами п. 1.2 Договору Вказаний садовий будинок належить продавцю на праві приватної власності згідно Свідоцтва про право власності, виданого Літочківською сільською радою Броварського району Київської області 17,12.2007 року. Державна реєстрація права власності за Продавцем підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 6187406. виданим Державним реєстратором Реєстраційної служби Броварського межрайонного управління юстиції Київської області 15.07.2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 12.

Згідно п. 2.1, 2.2 Договору продаж вчинено за 39939, 00грн., які покупець ОСОБА_5 сплатила продавцю ОСОБА_3 при підписанні цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за цим договором, який між ними відбувся з дотриманням вимог Постанови Правління НБУ України № 210 від 06.06.2013 року «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», та відсутність у них будь-яких претензій фінансового характеру один до одного.

У п. 4.7. цього договору йдеться про те, що продавець довела до відома покупця, а покупець взяла до уваги той факт, що відчужуваний садовий будинок не є спільною сумісною власністю та є особистою приватною власністю, оскільки на час його набуття (як і на день підписання цього правочину) продавець не одружена, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними право власності на відчужуваний садовий будинок (його частку), у тому числі й відповідно до статей 65. 74 та 97 Сімейного кодексу України, немає.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18.09.2008р. земельну ділянку площею 0,060га під № НОМЕР_1 в СТ "Автосервіс" на території Літочківської сільської ради Броварського району Київської області та розташований на ній садовий будинок площею 138,2 кв.м. з погребом "В", колодязем "к", вбиральнею "Б" та огорожею визнано об`єктом спільної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_3 ; визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом спадщини ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності за кожним на 1/6 частину зазначеної земельної ділянки та садового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. У власності ОСОБА_3 залишити 2/3 частини земельної ділянки та садового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами.

Рішення не оскаржувалось, набрало законної сили в 2008 році.

На підставі даного рішення ОСОБА_1 і ОСОБА_4 не реєстрували своїх прав, відповідно станом на день укладення ос порених договорів у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про них як про власників майна; в реєстрі станом на день посвідчення нотаріусом оспорених договорів були відомості про єдиного власника відчужуваного майна - ОСОБА_19 .

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.07.2018р. ОСОБА_7 продала ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0599 га, кадастровий номер :01:027:0089, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення для ведення садівництва, яка належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.07.2014р. № 1147.

Згідно договору купівлі-продажу садового будинку від 17.07.2018р. ОСОБА_7 продала ОСОБА_6 садовий будинок АДРЕСА_2 . Садовий будинок загальною площею 138,2 кв.м., житловою плщею 63,9 кв. м., господарські будівлі: вбиральня -Б. погріб-В, колодязь-К, огорожа - №. Садовий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0599 га, кадастровий номер :01:027:0089, цільове призначення для ведення садівництва, який належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу садового будинку від 22.07.2014р. №1146.

Згідно договору № 12 від 12.07.2008р. та розписки від 12.07.2008р. ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_20 в борг грошові кошти в сумі 90 000грн.

Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 09.10.2014р. - воно відкрите за виконавчим листом № 755/5637/14-ц, виданим судом у цивільній справі на вкидання рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_21 боргу в сумі 1028810,00грн.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04.07.2017р. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_22 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Краснокутської Г.О., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Якушевої Є.А., про визнання договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки недійсними. Рішення не оскаржувалось, набрало законної сили. Даним рішенням були встановлені конкретні обставини укладення даних договорів.

Згідно відповіді СТ "Автосервіс" на адвокатський запит у період з 15.08.2014р. по 2014 по 28.09.2017р. за електроенергію за земельну ділянку та садовий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , сплачував ОСОБА_4 , рахунки виписувались на ОСОБА_19 і видавалися ОСОБА_4 , за період з 28.09.2017р. по 17.07.2018р. оплату здійснював ОСОБА_4 , але квитанція виписана на ім?я ОСОБА_5 . Довідка б/н від 26.10.2018р. була видана на прохання сторонньої особи, яка попросила її від імені ОСОБА_1 . Громадянка ОСОБА_5 жодного разу не зверталася до керівництва СТ "Автосервіс", в той же час, 28.09.2017р. ОСОБА_4 передав ніби то від ОСОБА_5 заяву про її намір вступити до членів СТ "Автосервіс".

Згідно державного акту на право приватної власності на землю та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 є ОСОБА_4 (сусідня земельна ділянка зі спірною).

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права:

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦКУ кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним;

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, Ч.1.- Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Ч.2 - Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Ч.3 - Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Ч.4 - Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Ч. 5 - Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ч. 6 - Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недотримання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК, яка визначає загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не повинен суперечити цивільному законодавству; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно статті 234 ЦК України - 1. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. 2. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. 3. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Згідно приписів ст.12, ст.13 ЦПК України суд у порядку цивільного судочинства розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих належних та допустимих доказів, і саме позивачу за законом надано право і можливість обирати спосіб захисту своїх прав, самостійно визначати спосіб звернення до суду, предмет і підстави позову, а також обов`язок по доказуванню наявності порушення, факту порушення відповідачем (відповідачами) та можливості захисту (відновлення) порушеного права у обраний ним спосіб.

Відповідно до положень ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано наступні роз`яснення: Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Суд з?ясував у позивача та його представників підстави, з яких позивач просить визнати вказані договори недійсними, і такими підставами позивач та його представники зазначили, що вказані договори слід визнати недійсними з підстав їх фіктивності. Обґрунтовуючи не пропущення строку позовної давності сторона позивача послалась на те, що порушенням прав позивача, за захистом якого позивач звернувся до суду з даним позовом, вони вважають подальше відчуження майна ОСОБА_25 іншій особі, і виходячи з дати такого відчуження, - позивач дотримався строку позовної давності. Підставами для визнання договорів фіктивними позивач зазначає такі: укладення договорів одним з співвласників без участі інших, що на думку позивача доказує фіктивність договору; обізнаність покупця про дану обставину; відсутність дійсної оплати купленого майна, доказом чого є невиконання умови договорів про безготівкову оплату, про що свідчить відсутність доказів відповідача про сплату коштів, та фінансова неспроможність покупця і недоведеність покупцем наявності у неї грошових коштів для купівлі майна; не отримання купленого майна покупцем і некористування ним та несплата членських внесків і комунальних послуг по ньому; доказом дійсних мотивів продавця (фіктивний договір) позивач зазначає наявність у продавця суттєвих грошових зобов`язань перед іншою особою і загроза звернення стягнення на таке майно.

Аналізуючи надані докази як окремо так і у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстави для визнання даних договорів фіктивними і про відсутність підстав для визнання вказаних договорів недійсними. При цьому суд виходить з наступних міркувань:

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04.07.2017р. з тими самими учасниками справи вже були предметом дослідження обставини укладення даних двох договорів, і встановлені судом обставини укладення договорів в цілому зводились до того, що договори були укладені реально, не фіктивно, з метою створити реальні правові наслідки, передбачені цими договорами, зокрема, щодо припинення права власності продавця на майно, переходу права власності на відчужене майно до покупця і набуття покупцем права власності. Зокрема, як видно з зазначеного рішення - ОСОБА_21 (кредитор ОСОБА_3 ) ще у 2017 році оспорювала ті самі договори купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки, які оспорює позивач у даній цивільній справі. даним судовим рішенням, яке набрало У даній справі ОСОБА_20 просила визнати спірні договори недійсними, мотивуючи тим, що укладені ОСОБА_26 договори купівлі продажу земельної ділянки та садового будинку від 22.07.2014р. були укладені фіктивно, оскільки не мали на меті реальних наслідків, а були вчинені для уникнення виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на її користь грошових коштів, тобто з метою приховання майна від можливого звернення стягнення на нього на її користь. Однак дані доводи не знайшли свого підтвердження, суд встановив, що договори укладені відповідно до чинного законодавства, з метою настання реальних наслідків для сторін, не були фіктивними. Учасниками даної справи були, в тому числі і ОСОБА_1 ,, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , тобто ті самі особи.

Згідно п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Не доведено позивачем, що відповідач як друга сторона у договорах, була обізнана про фіктивні наміри продавця і що волевиявлення покупця щодо фіктивності правочинів збігалось з таким волевиявленням продавця. А якщо хоча б одна сторона договору укладала його без наміру фіктивності, прагнучи досягнення реальних наслідків, і такі наслідки наступили, то такий договір не може бути визнаний фіктивним.

Враховуючи презумпцію правомірності дії і правомірності правочину, суд виходить з того, що відповідач як покупець у договорах діяла правомірно і добросовісно, мала реальну мету набуття майна у власність, усвідомлювала законність і дійсність договорів, бажала настання реальних наслідків, виконала договори з своєї сторони.

Позивач як на доказ фіктивності договорів посилається на несплату покупцем коштів за майно. Суд таке твердження не вважає доведеним, і більш того воно є спростованим, виходячи з того, що в самих оспорюваних договорах, які є нотаріально посвідченими, зазначено про отримання продавцем коштів від покупця, і ніяких належних та допустимих доказів на спростування даної обставини позивач не надав, обмежившись виключно своїм усним твердженням та усним твердженням відповідачки ОСОБА_3 - яка хоча за процесуальним статусом і є протилежною стороною у спорі, але фактично позов підтримала, і - враховуючи те, що у разі задоволення позову наслідком цього було б повернення більшої частки майна у її власність - є особою заінтересованою у задоволенні позову. Безпосередньо сама ОСОБА_27 у судовому засіданні заявила, що підтримує позов сина, вважає, що дане звернення сином здійснене і на захист її прав, і що сама до суду не зверталась через брак часу і коштів.

Суд погоджується з відповідачем ОСОБА_25 у тому, що саме позивач має довести фіктивність договорів і зокрема належними доказами спростувати відомості з нотаріально посвідченого договору щодо здійснення оплати, і що додатково доказувати оплату за куплене майно при наявності даних відомостей у нотаріально посвідчених договорах - не є її процесуальним обов`язком. Крім того, у разі укладення договорів і невиконання покупцем обов`язку щодо платежу, - то для захисту такого порушеного права існує інший спосіб його захисту, а не такий як визнання договору недійсним.

Посилання позивача на довідку садового товариства щодо сплати протягом певного періоду після укладення договорів членських внесків на ім,я продавця, та посилання на те, що платежі здійснював ОСОБА_9 , а не ОСОБА_13 , - то такі відомості не є достатнім доказом небажання сторін договору настання реальних наслідків від договору як станом на день укладення договорів, так і не є належним і достатнім доказом того, що такі наслідки після укладення договорів не настали.

Крім того, про дійсні наміри покупця за договорами купівлі-продажу - набуття в тому числі права розпорядження майном, свідчить подальше відчуження ОСОБА_25 купленого майна іншій особі, а також тривалий період між набуттям майна у власність і його відчуженням (через чотири роки після купівлі).

Також суд враховує, що протягом тривалого періоду після укладення оспорюваних договорів продавець не оспорила їх з підстав фіктивності, інших порушень вимог закону при укладенні, не вимагала сплати грошей і не зверталась за захистом її прав продавця з цього приводу, - дані обставини також доказують отримання грошей продавцем.

Таким чином, позивач не довів фіктивності оспорюваних ним договорів.

Щодо захисту прав позивача як співвласника, без участі якого було продано спільне майно, то суд також не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з наступних міркувань:

Статтею 256 ЦК України визначено, що поняття позовної давності - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В даному випадку, за заявленими позовними вимогами застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При обчисленні позовної давності з укладення такого договору, - позивач пропустив строк позовної давності, подавши позов в 2018році.

Закон визначає початок перебігу строку позовної давності з моменту, коли особа дізналась про порушення права або повинна була і могла дізнатись про таке порушення.

З цього приводу суд бере до уваги наступне:

Позивач був присутній при укладенні договорів або у будь-якому разі достовірно знав про укладення даних договорів. Факт присутності позивача при правочинах підтвердив ОСОБА_4 - третя сторона і третій співвласник майна; дану обставину не спростувала відповідач ОСОБА_27 ; сам позивач надав суперечливу інформацію з цього приводу. Логічними і правдивими у цьому сенсі виглядають пояснення третьої особи і відповідача ОСОБА_5 , враховуючи наступне:

позивач стверджує, що гроші покупцем не передавались продавцю при укладенні договорів, що свідчить про або присутність його при укладенні договорів, або про своєчасну обізнаність щодо укладення таких договорів, - і у такому випадку позивачу однозначно було відомо про укладення договорів матір,ю;

позивач стверджує про наміри матері і про попередні домовленості в сімейному колі та надає детальну інформацію як особа, яка особисто була обізнана і брала участь в підготовці і укладенні таких договорів в інтересах сім,ї тау прийнятті сімейних рішень;

у будь-якому разі при наведених обставинах позивач знав про дані договори і своєчасно їх не оспорив у разі, якщо вважав, що даними договорами були порушені його права.

Про спільні наміри і спільні рішення близьких родичів (мати і два сини) щодо подальшої долі вказаного спільного майна свідчить і та обставина, що після набрання рішенням про визнання за позивачем і третьою особою права власності на частки у спадковому майні обидва спадкоємці не зареєстрували набутих прав на протязі достатньо тривалого часу, що логічно вказує на відсутність дійсного спору між матір,ю і синами, і фактично є підтвердженням правдивості пояснень ОСОБА_28 про дійсні і спільні наміри близьких людей (членів сім,ї), і що виглядає вкрай нелогічним у разі, якщо між членами сім,ї дійсно був спір з приводу майна.

У протилежному ж випадку, якщо позивач не знав про укладення матір,ю вказаних договорів і про так звану ймовірну змову інших співвласників ОСОБА_4 і ОСОБА_3 проти нього, то у такому разі йому б не були відомі мотиви матері та конкретні обставини укладення договорів. Але і у такому разі позивач однозначно про укладені договори дізнався вчасно, і у будь-якому разі міг дізнатись і мав для того всі можливості як співвласник.

Суд також враховує, що дані договори були предметом дослідження у іншій цивільній справі, де учасником справи був і ОСОБА_1 (справа за позовом ОСОБА_21 про визнання вказаних договорів недійсними з підстав їх фіктивності), що мало місце в 2017 році. У разі, якщо позивачу - як він стверджує - не було відомо про укладені матір,ю договори, то безумовно йому стало про це відомо з даної справи, і у такому разі логічним було б пред`явлення в межах вказаної справи самостійного позову про визнання вказаних договорів недійсними як з підстав їх фіктивності так і з інших підстав, в тому числі з підстав порушення його прав як співвласника майна при укладенні договорів про відчуження без його волевиявлення. Дані обставини достатньо вказують на те, що позивач був присутній при укладенні договорів і принаймні безперечно і достовірно та своєчасно знав про їх укладення.

Таким чином, хоча дійсно при укладенні договорів купівлі-продажу формально були порушені вимоги закону щодо волевиявлення всіх співвласників на відчуження спільного майна, і позивач як співвласник не вказаний у договорах купівлі-продажу у якості співпродавця відчужуваного майна, але позивач був обізнаний про укладення договорів, ніяким чином не виявив своєї незгоди з відчуженням і однозначно пропустив строк позовної давності за позовом про визнання вказаних договорів недійсними, і як з підстави їх фіктивності так і з підстав порушення його прав співвласника майна. Пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові згідно приписів ч.4 ст.267 ЦК України.

Таким чином, встановлені конкретні обставини справи дають підстави суду для висновку, що в даному випадку укладались договори не фіктивно, сторони договорів прагнули настання реальних наслідків - відчуження майна. Сам по собі мотив, який спонукав власника на укладення договорів про відчуження майна, названий позивачем і відповідачем ОСОБА_29 , (не допустити звернення стягнення)- дійсно міг існувати, але даний мотив не є достатньою підставою для визнання договорів фіктивними і не є підставою для визнання договорів недійсними.

Процесуальна поведінка позивача у названій справі дає підстави стверджувати про його процесуальну недобросовісність, яка полягає в тому, що позивач викривляє факти в залежності від своєї вигоди. Так, у названій вище справі за позовом ОСОБА_21 він не визнавав позову ОСОБА_21 про визнання тих самих договорів фіктивними, коли це не відповідало його майновим інтересам та інтересам його матері і не оскаржував рішення суду про відмову у позові, натомість наразі вимагає визнання договорів недійсними з підстав їх фіктивності в тому числі і з посиланням на такі самі обставини.

Більш логічними і правдивими у цьому сенсі суд визнає пояснення третьої особи ОСОБА_4 , які підтверджені сукупністю наявних у справі доказів, і за версією якого продаж вказаного майна був здійснений за спільною згодою і був спільним сімейним рішенням у тій ситуації, коли майно дійсно і з великим ризиком могло вибути із власності єдиного титульного власника ОСОБА_3 шляхом звернення на нього стягнення для задоволення вимог кредитора ОСОБА_21 . У такій ситуації для сім,ї дійсно було вигідним його продати і мати майнову вигоду. Що ніяким чином не означає фіктивності укладених договорів. Саме з даної причини позивач не подавав позову про визнання договорів недійсними у межах строку позовної давності, що і означає пропущення цього строку позивачем без поважних причин. Таким чином, за позовом про визнання договорів недійсними з підстав порушення прав позивача як співвласника у позові слід відмовити.

Разом з тим, враховуючи, що судом не встановлено підстав для визнання правочинів недійсними як фіктивних, то суд у позові відмовляє по суті.

Оскільки суд у позові відмовляє, то понесені позивачем судові витрати згідно ст.141 ЦПК України йому не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 16, 202, 203, 204, 215, 234, ст.267 ЦК України, ст. ст. ст. ст.11,12,13, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 :

про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1 », укладеного 22.07.2014р. між відповідачами ОСОБА_29 і ОСОБА_5 , посвідченого нотаріусом Краснокутською Галиною Олександрівною, зареєстрованого в реєстрі за №114-6;

про скасування рішення державного реєстратора-нотаріуса Краснокутської Г.О. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на вказаний садовий будинок на підставі оспореного договору купівлі-продажу та зобов`язання державного реєстратора Краснокутської Г.О. внести до Державного реєстру речових прав запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на вказаний садовий будинок;

про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки в селі Літочки, Садове товариство «Автосервіс», укладеного 22.07.2014р. між відповідачами ОСОБА_29 і ОСОБА_5 , посвідченого нотаріусом Краснокутською Галиною Олександрівною, зареєстрованого в реєстрі за №114-7;

про скасування рішення державного реєстратора-нотаріуса Краснокутської Г.О. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на вказану земельну ділянку на підставі оспореного договору купівлі-продажу, та зобов`язання державного реєстратора Краснокутської Г.О. внести до Державного реєстру речових прав запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку,

- відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не буде вручене в день його складення, має право на поновлення строку оскарження, якщо апеляційна скарга буде ним подана протягом тридцяти днів з дня вручення копії рішення. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду безпосередньо, або - згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - через Броварський міськрайонний суд Київської області.

Відповідно п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, суд за заявою учасників справи поновлює процесуальні строки встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними, і такими, що зумовлені обмеженнями впровадженими у зв?язку з карантином.

Повне рішення виготовлено 25.08.2020р.

Суддя Т.В. Селезньова