Провадження № 22-ц/802/269/20 Категорія: 39 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 11.11.2011 відповідач отримав кредит в розмірі 11 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Оскільки позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання по договору не виконав, станом на 10.06.2018 у нього утворилась заборгованість перед банком в загальній сумі з процентами 114 629,89 грн, яку позивач і просить стягнути з відповідача, а також витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області 13 листопада 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 114 629,89 грн (сто чотирнадцять тисяч шістсот двадцять дев`ять гривень 89 копійок). Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1762,00 грн судового збору.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості по кредитному договору, просить крім тіла кредиту, стягнути і заборгованість по відсотках на поточну і прострочену заборгованість, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту та і процентів за користування кредитними коштами. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ті Витяг з Тарифів та Витяг з Умов на які посилається позивач, розумів, ознайомився і погодився відповідач, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також що вказані документи на момент отримання коштів відповідачем взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів, неустойки (пені, штрафів), а також їх розмір, порядок нарахування та сплати. Крім того, вказаує, що роздруківка з сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення банку, який в односторонньому порядку може вносити до нього зміни.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити в нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що відповідач, підписавши заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у КБ «ПриватБанк», виявив бажання отримати кредит та підтвердив, що він ознайомлений та погоджується з Умовами та Тарифами банку. В даній справі має місце укладення договору приєднання, чинним законодавством передбачено укладення такого договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов в цілому. Отже, заява позичальника, Умови та Правила надання банківських послуг та тарифи банку становлять єдиний договорів. Факт укладення кредитного договору підтверджується випискою про рух коштів по рахунку відповідача з якої вбачається, що відповідач не тільки знімав кредитні кошти, а й систематично поповнював картковий рахунок, а тому позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна відповідно до норм ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, порушуючи умови договору, свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, у частині погашення заборгованості за кредитом та сплати відсотків за користування ним, а тому позов є підставним та підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» та підписав Заяву б/н від 11.11.2011, згідно якої отримав кредит в розмірі 11 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 10-36).

З розрахунку заборгованості за договором (а.с. 6-9) вбачається, що станом на 10.06.2018 у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 114629,89 грн, яка складається з заборгованості за кредитом 10 145,84 грн, заборгованості по процентах за користування кредитом 104 484,05 грн за період з 11.11.2011 по 01.04.2018.

До матеріалів справи банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитної карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256 (а.с.11, 12-35).

Підписана відповідачем анкета-заява у полі бажаного клієнтом кредитного ліміту будь-якого цифрового значення не містить, відмітки про те яка саме картка видавалась клієнту анкета-заява також не містить. Анкета-заява містить лише погодження про укладення договору банківських послуг, однак не містить жодних даних про відкриття карткового рахунку та видачу відповідачу кредитної картки, її виду та терміну дії. Тарифи банку, з якими під підпис ознайомився відповідач і які є складовою частиною договору, у матеріалах справи також відсутні.

У Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» наведено чотири види кредитних карт «Універсальна» і усі вони мають різні базові процентні ставки, розміри пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів. За яким видом карти, відповідно на яких умовах повинно було здійснюватися кредитування відповідача, позивачем не підтверджено і в позові не наведено.

Додані до позову Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та Правила є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови та Правила мав на увазі і розумів відповідач, підписуючи анкету-заяву, та відповідно, чи брав він на себе викладені у них зобов`язання, позивачем суду не надано.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 11.11.2011 процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути проценти за користування кредитом за період з 11.11.2011 по 01.04.2018.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 11 листопада 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитної карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», які викладені на банківському сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини кредитного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Таким чином позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження конкретних запропонованих відповідачеві Умов та Правил надання банківських послуг. У анкеті-заяві датою народження відповідача вказано 01.01.1900, у анкеті-заяві відсутня домовленість сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Також матеріали справи не містять доказів про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», які містяться в матеріалах справи, визнавались відповідачем як беззаперечні умови кредитного договору, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11 листопада 2011 року шляхом підписання анкети-заяви.

В даній справі відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Отже, суд відмовляє у задоволенні позову в частині вимог щодо стягнення з відповідача на користь банку нарахованих процентів за користування кредитом з 11.11.2011 по 01.04.2018 в розмірі 104 484,05 грн.

Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 11 листопада 2011 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд дійшов висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З огляду на вищевикладене, розглядаючи спір в межах доводів позовної заяви, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом в розмірі 10 145,84 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Враховуючи, що висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального права, та встановленим обставинам справи рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до чаткового задоволення.

Згідно з ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1762,00 грн та заявлено позовні вимоги про стягнення 114629,89 грн.

Судом задоволено позовні вимоги на суму 10145,84 гривень, що становить 8,85 % від ціни позову, отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 155,94 гривні.

З позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання відповідачем апеляційної скарги у даній справі у сумі 2339,05 грн (2643,00 х 8,85%).

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України до стягнення з позивача на користь відповідача підлягає різниця між обома сумами, що становить 2183,11 грн., тоді як відповідач звільняється від сплати позивачу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів.

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2018 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором б/н від 11 листопада 2011 року у розмірі 10 145,84 гривень (десять тисяч сто сорок п`ять гривень 84 копійок).

В решті позову відмовити.

Стягнути з позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь відповідача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 2183,11 грн (дві тисячі сто вісімдесят три гривні 11 копійок) сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги в даній справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді