Єдиний унікальний номер 225/860/20
Номер провадження 22-ц/804/2664/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер 225/860/20

Номер провадження 22-ц/804/2664/20

25 серпня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд в складі колегії:

головуючого-судді Гапонова А.В.

суддів Агєєва О.В., Тимченко О.О.

за участю секретаря судового засідання Ротар Я.Б.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку,

- за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який дії в інтересах ОСОБА_1

на заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 23 червня 2020 року, яке складено суддею Скибою М.М. в м. Торецьку в приміщенні Дзержинського міського суду Донецької області та ухвалено 23 червня 2020 року в 16 годин 30 хвилин, -

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

07 лютого 2020 року до Дзержинського міського суду Донецької області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, в якому позивач просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0560га, кадастровий номер :00:002:1145, яка розташована в АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач посилалась на той факт, що вона 20.08.2002 року по договору дарування між нею та відповідачем отримала квартиру, яка розташована в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0560га. Посилаючись на приписи ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України просила визнати за нею право власності на зазначену земельну ділянку.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

23 червня 2020 року заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що перехід права власності на земельну ділянку, відповідно до вимог чинного законодавства, може бути на підставі цивільно-правових угод.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

23 липня 2020 року не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_2 , який дії в інтересах ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та винесення нового рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги апелянт посилається на ст.ст. 120, 125 ЗК України, 377, 392 ЦК України, правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 26.12.2019 року у справі № 364/515/19 та у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 року по справі № 6-253цс16.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від відповідача заперечень на апеляційну скаргу не надходило.

В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ

В судове засідання сторони не запрошувались, оскільки справа розглядалась за правилами, передбаченими ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення сторін.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено.

На підставі договору дарування квартири, укладеного в місті Дзержинську Донецької області, 22.08.2002 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 отримала в дар від ОСОБА_3 квартиру №2 , з належними до неї надвірними побудовами (1/2 ч. будинку), що знаходиться в АДРЕСА_3 , на земельній ділянці. На вказаній земельній ділянці знаходиться цегляний будинок-А, жилою площею 54,0 кв.м.,загальною площею 89,6 кв.м., та надвірні побудови: два гаржа -Ж.З., два сараї-Р,з, навіс-И, душ-д, вбиральня-Г, огорожа, замощення. Ця квартира належить дарувателю ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Дзержинською державною нотаріальною конторою 30.03.1989 р. за реєстром №1437, зареєстрованого в Дзержинському бюро технічної інвентаризації 29.05.1989 р. за №4827. Договір дарування квартири від 20.08.2002 року посвідчений державним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори Рижковим О.О., зареєстровано в реєстрі за № 1696. (а.с. 5).

Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю IV-ДН №002890, ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Дзержинської міської ради народних депутатів від 19.12.1997 р. передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,0560 гектарів в межах згідно з планом ( АДРЕСА_1 ). Землю передано для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів про право приватної власності на змелю за №140. (а.с. 6).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ - 020 від 27.01.2020 р., земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:002:1145, перебуває у приватній власності ОСОБА_3 , на підставі Державного акту від 20.12.1997 р. IV-ДН №002890, площа земельної ділянки 0,0560 гектарів. (а.с. 10-11).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Згідно ст.14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Положення чинного цивільного та земельного законодавства України спрямовані на запобігання випадкам розщеплення прав власності на житловий будинок, будівлю, споруду та на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені.

При вирішенні даного спору суд застосовує закон чинний на момент виникнення спірних правовідносин, тобто чинний на час укладання сторонами договору дарування частини жилого будинку 20.08.2002 року.

З огляду на це суд зазначає, що на відміну від норми ст. 30 Земельного кодексу Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору дарування частини жилого будинку 20.08.2002 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору дарування частини жилого будинку 20.08.2002 року)).

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України (2001 р.) закріплено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до підпункту «г» пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (з наступними змінами та доповненнями) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1січня 2002 р.,згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

В той же час ч.1 ст. 377 Цивільного кодексу України (2004 р.), яка передбачає, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), на яку посилається позивач, не може бути застосована при розгляді цієї справи, оскільки на час виникнення спірних правовідносин - 22.08.2002 р., вказана норма закону не діяла.

З огляду на викладене суд першої інстанції прийшов до висновку про до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з таким висновком місцевого суду з наступних підстав.

Частина перша статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору дарування частини жилого будинку 20.08.2002 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Тобто на час укладення договору дарування квартири позивач могла укласти цивільно-правовий договір й на земельну ділянку, але не зробила цього з невідомих причин.

Стаття 16 ЦК України передбачає певні способи захисту цивільних прав. Але позивач повинен довести до суду хто та яким чином порушив його право.

У матеріалах справи відсутні данні про те, що відповідач по справі ухиляється від укладання цивільно-правової угоди про відчуження спірної земельної ділянки та з цього приводу виник спір. Відповідно позивач за захистом своїх прав звернулась до суду.

Посилання апелянта на правові позиції викладені в постанові Верховного Суду від 26.12.2019 року у справі № 364/515/19 та у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 року по справі № 6-253цс16 колегія апеляційного суду не приймає до уваги з наступних підстав.

У постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 року по справі № 6-253цс16 йдеться про зовсім інші обставини, які не відповідають обставинам справи, що розглядається.

У постанові Верховного Суду від 26.12.2019 року у справі № 364/515/19 йдеться про обставини справи, коли між сторонами було укладено договір дарування житлового будинку. Дарувальник (відповідач по справі) відмовився вчиняти будь-які дії для переоформлення та передачі у власність позивачу земельної ділянки.

Тобто з цього приводу між сторонами виник спір й іншого способу захистити своє право ніж звернутись до суду у позивача не має.

Саме це й зазначено колегією суддів: у справі не має даних про те, що позивач навіть зверталась до відповідача з пропозицією укласти цивільно-правову угоду щодо спірної земельної ділянки. Тобто на час розгляду справи будь-якого спору з цього приводу не існує.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню за доводами, викладеними в апеляційної скарзі, оскільки суд повно і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовної заяви у відповідності з нормами матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який дії в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 23 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено та долучено до матеріалів цивільної справи 25 серпня 2020 року.

Суддя-доповідач: А. В. Гапонов

Судді: О.В. Агєєв

О.О. Тимченко