Справа № 206/3502/20
Провадження № 2/206/932/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2020 суддя Самарського районного суду м. Дніпропетровська Маштак К.С., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна та відшкодування збитків, -

ВСТАНОВИВ:

03.08.2020 позивач звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеною позовною заявою про витребування майна та відшкодування збитків, в якій просила відстрочити термін сплати судового збору на 6 місяців, але не пізніше дати прийняття рішення по справі, поновити термін позовної давності, визнавши причину його пропуску поважною, стягнути на її користь з відповідача ОСОБА_2 збитки у розмірі 1840840,12 грн. та з відповідача ОСОБА_3 безпідставно набуте майно у розмірі 40000,00 грн. та збитки у розмірі 160000,00 грн. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що вона є спадкоємцем першої черги після смерті її матері ОСОБА_4 та до неї як спадкоємця першої черги перейшли Ѕ всіх прав та обов`язків спадкодавця, тому вона має право на захист своїй майнових прав. ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 було складно заповіт, який в подальшому визнаний недійсним. Спадок після смерті ОСОБА_4 складався з квартири за адресою: АДРЕСА_1 та грошового вкладу в ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 62,11 доларів США. На підставі вищевказаного заповіту, ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_5 від 16.01.2013 на вищевказану квартиру, право власності на яке зареєстровано 21.11.2017, вартість якої складала 9416062,15 рос. рублів, що в перерахунку на гривні 1/2 вартості складатиме 3681680,24 грн. за курсом (0,390) станом на 14.01.2020. Оскільки інших спадкоємців першої черги немає, то частка ОСОБА_1 у спадщині складається з Ѕ частки спадщини. В день реєстрації права власності на квартиру, ця ж квартира була передана відповідачем-1 до третьої особи шляхом дарування.Таким чином, на цей час позивач не може отримати частку коштів зі вкладу та набути частку права власності на вказане майно в порядку спадкування за законом, тому вартість цих часток у розмірі 50%, що втратила позивач, змушена стягнути з Відповідача-1. Крім того, протягом життя до моменту смерті матір позивача мала у власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . У серпні 2011 під час оформлення спадщини позивач дізналася, що зазначена квартира належить іншій особі - ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу від 19.11.2010 укладеного за довіреністю від імені матері - ОСОБА_3 за невеликі кошти у розмірі 80000,00 грн. з Відповідачем-1. Кошти від продажу кварти Відповідач-2 не повернула довірителю, тому на цей час зберігаються у Відповідача-2 без достатньої правової підстави. Позивач вважає, що має право вимагати повернення безпідставно набутого майна відповідно до своєї долі у спадщині згідно наступного розрахунку : 80000,00 х 50% = 40000,0 грн. Більш того, вартість квартири не була погоджена з довірителем, а тому визначення її вартості у розмірі 80000,00 грн. є занадто заниженою та наносить матеріальні збитки довірителю у розмірі 320000,00 грн., оскільки реальна вартість квартири на той час складала 400000,00 грн.В довіреності від ОСОБА_4 на ОСОБА_3 не зазначено право повіреного обирати суму продажу квартири, а враховуючи, що продаж відбувся за максимально заниженою вартістю у 80000,00 грн., тоді як ринкова вартість квартири складала 400000,00 грн. без згоди на це довірителя є вчинком всупереч його інтересам. Після продажу квартири Відповідач-2 не повідомила довірителя про продаж квартири та не віддала отримані за неї кошти та завдали ще збитків у розмірі 320000,00 грн. Позивач вважає, що вона, як спадкоємець має право вимагати повернення коштів у розмірі 80000,00 грн. Вказані норми у позові, а саме ст. ст. 1212, 1213 ЦК України також стосуються вимог до ОСОБА_2 , але з правом вимагати від нього кошти замість майна відповідно до ст. 1213 ЦК України, яка передбачає, що у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

07.08.2020 ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Маштака К.С. в задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про відстрочення терміну сплати судового збору на 6 місяців, але не пізніше дати прийняття рішення по справі відмовлено, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна та відшкодування збитків залишено без руху, надано позивачу строк 5 днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, а саме: зазначити докази, що підтверджують вказані позивачем обставини, а саме: докази фактичного проживання відповідача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 ; зазначити у позовній заяві виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо підсудності справи Самарському районному суду м. Дніпропетровська та докази, що підтверджують дані обставини; надати суду належний доказ сплати судового збору у встановлених порядку і розмірі.

21.08.2020 до канцелярії суду надійшла заява про долучення доказів щодо підсудності, згідно якої на підтвердження фактичного проживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3 зазначено, що ця квартира належить на праві власності відповідачу. ОСОБА_2 , до січня 2018 року - ОСОБА_5 є громадянином України. Він мешкає в даній квартирі постійно з 2009 року, незважаючи на те, що у 2012 році він змінив реєстрацію у Черкаську область і ця адреса позивачу невідома, оскільки він завжди зазначає адресу: АДРЕСА_3 . Враховуючи, що обидва відповідачі мешкають у м. Дніпро, з яких Відповідач-2 ОСОБА_3 мешкає у Самарському районі, позивач вважає, що має прав на свій вибір визначити підсудність позову за місцезнаходженням одного з відповідачів згідно п. 15 ст. 28 ЦПК України.

Перевіривши матеріали позовної заяви та заяви про доручення доказів щодо підсудності, суддя вважає, що справа не підсудна Самарському районному суду м. Дніпропетровська, у зв`язку з чим підлягає передачі за підсудністю до належного суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, що встановлено ст. 5 ЦПК України.

Так, ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом своїх порушених прав шляхом витребування майна та відшкодування шкоди, при цьому підставою, на яку посилається позивач для відшкодування шкоди є положення п. 4 ч. 3 ст. 1212 ЦК України.

Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Відповідно до п.п. 40-43 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 № 3, позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача (частина перша статті 28 ЦПК). Суди мають виходити з того, що таке правило підсудності зазвичай стосується позовних вимог, які випливають із однієї правової підстави та пред`являються до кількох осіб (наприклад, позов до кількох відповідачів про відшкодування шкоди, завданої здоров`ю чи майну позивача їх спільними діями; позов до засобів масової інформації та автора поширеного ними матеріалу про спростування недостовірної інформації). За змістом статті 27 і частини першої статті 28 ЦПК такий вибір підсудності поширюється лише на позови, для яких встановлено загальну територіальну підсудність. Отже, правило частини першої статті 113 ЦПК не змінює правила виключної підсудності. У зв`язку із цим якщо до кількох відповідачів пред`явлено позови, пов`язані між собою, на один з яких поширюється виключна підсудність, то щодо вимог, пов`язаних між собою, діють правила статті 30 ЦПК. Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 30 ЦПК) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності. Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 30 ЦПК).

Згідно п. 2 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Так, словосполучення «із приводу» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності мають поширюватися на будь-які спори, в яких об`єктом спірного матеріального правовідношення є нерухоме майно, у тому числі про визнання права власності, права користування, про виділ частки, встановлення порядку користування, витребування майна з чужого незаконного користування, володіння, усунення недоліків за договором будівельного підряду та ін.

Виключна підсудність - особливий вид територіальної підсудності, який забороняє застосування інших видів територіальної підсудності (загальної, альтернативної або підсудність пов`язаних між собою вимог). Це пояснюється особливостями справ, на які така підсудність поширюється, і направлено на створення сприятливих умов для розгляду справи й виконання судового рішення.

Вимоги щодо виключної підсудності унеможливлюють застосування інших правил підсудності, крім тих, які встановлені процесуальним законом для відповідної категорії справ.

Таким чином, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 пред`явила вимогу про витребування безпідставно набутого майна шляхом відшкодування шкоди, даний спір виникає із приводу нерухомого майна і до нього застосовуються правила виключної підсудності. Правила визначення альтернативної підсудності, передбачені ч. 15 ст. 28 ЦПК України застосовуватися до даних правовідносин не можуть.

Так позивач просить відшкодувати шкоду, яка була завдана безпідставним набуттям майна, а саме квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно п. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом», визначення поняття «іноземний елемент» наведено у пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право». Іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: - хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; - об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; - юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Також поняття «іноземний елемент» визначено п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», яким передбачено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Відповідно до ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів, укладених в рамках державно-приватного партнерства, зокрема концесійних договорів, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, зокрема об`єктом концесії, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт.

Визначення підсудності справ з іноземним елементом залежить від категорії спору. При вирішенні питання про підсудність справ судам України також мають враховуватися вимоги загальної, альтернативної, договірної, виключної підсудності.

Вирішуючи питання про підсудність цивільних справ з іноземним елементом, судам слід враховувати не тільки норми внутрішньодержавного права, але й колізійні норми, які містяться в конвенціях і двосторонніх договорах України та інших держав про правову допомогу.

Відповідно до частини другої статті 3 ЦПК правила про підсудність, передбачені в міжнародних договорах, мають пріоритет перед нормами внутрішнього права. Норми права про розмежування підсудності містяться переважно у двосторонніх договорах про правові відносини і правову допомогу у цивільних справах.

Також у міжнародних договорах про правову допомогу містяться спеціальні норми про підсудність окремих категорій справ, де передбачається застосування комбінованих критеріїв: громадянства, місця проживання сторін, місцезнаходження майна.

Правила про визначення міжнародної підсудності за законодавством України застосовуються, якщо міжнародним договором не встановлено інші правила.

Разом з тим, ст. 20 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, яка підписана Україною та Російською Федерацією, ратифікована Україною Законом 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року Конвенції, передбачено, що якщо в частинах II-V цього розділу не встановлено інше, позови до осіб, які мають місце проживання на території однієї з Договірних Сторін, подаються, незалежно від їх громадянства, в суди цієї Договірної Сторони, а позови до юридичних осіб подаються в суди Договірної Сторони, на території якої знаходиться орган управління юридичної особи, його представництво або філія.

Узагальнюючи наведене вбачається, що судам загальної юрисдикції України підвідомчі справи у спорах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України, а також у справах за участю іноземних фізичних осіб, що мають місце проживання в Україні, про відшкодування шкоди.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 640/5522/187 у своїй постанові від 27.12.2018.

Окрім цього, слід зазначити, що пред`явлені вимоги позивачем щодо витребування майна та відшкодування шкоди, виникають із права спадкування на нерухоме майно після смерті матері позивача ОСОБА_4 .

З цього приводу слід зазначити, що чинні ЦК, ЦПК, розділ Х Закону України «Про міжнародне приватне право» регулюють особливості спадкування за участю іноземного елемента.

Статтею 70 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що з урахуванням положень статті 71, 72 цього Закону спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося.

Згідно зі статтею 71 цього Закону спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

Згідно ст. 42 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, зобов`язання про відшкодування шкоди, крім тих, що випливають з договорів і інших правомірних дій, визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої мало місце дія або інша обставина, що послужила підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Якщо особа, що спричинила шкоду і потерпілий є громадянами однієї Договірної Сторони, застосовується законодавство цієї Договірної Сторони. По справах, згаданих у пунктах 1 і 2 цієї статті, компетентний суд Договірної Сторони, на території якої мало місце дія або інша обставина, що послужила підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Потерпілий може пред`явити позов також у суді Договірної Сторони, на території якої має місце проживання відповідач.

Відповідно до ст. 45 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, право спадкування майна, крім випадку, передбаченого пунктом 2 цієї статті, визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої спадкоємець мав останнє постійне місце проживання. Право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно.

Статтею 48 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах передбачено, що провадження по справах про спадкування рухомого майна компетентні вести установи Договірної Сторони, на території якої мав місце проживання спадкодавець у момент своєї смерті. Провадження по справах про спадкування нерухомого майна компетентні вести установи Договірної Сторони, на території якої знаходиться майно. Положення пунктів 1 і 2 цієї статті застосовуються також при розгляді спорів, що виникають у зв`язку з провадженням по справах про спадщину.

Підсудність таких справ визначається відповідно до статті 30 ЦПК, тобто як позов, що виник з приводу нерухомого майна за його місцезнаходженням.

Відтак, з огляду на те, що одним з об`єктів правовідносин, а саме спадкове майно - квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що є територією Російської Федерації, юридичний факт, а саме видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом, мав місце на території іноземної держави, таким чином суддя приходить до висновку про наявність іноземного елементу у даній цивільній справі та відповідно до даної позовної заяви слід застосовувати правила підсудності з іноземним елементом.

Другим об`єктом правовідносин, є купівля-продаж квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що відноситься до адміністративно-територіального устрою Чечелівського району м. Дніпра.

Пред`являючи вимоги до Відповідача-2 про стягнення безпідставно набутого майна у розмірі 40000,00 грн. та збитків у розмірі 160000,00 грн., позивач ОСОБА_1 посилається на правові підстави, які випливають з того, що Відповідачем-2 було продано за довіреністю від матері позивача квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за заниженою вартістю, тобто не в інтересах довірителя та після продажу квартири, Відповідач-2 не повернула матері позивача кошти, отримані з продажу квартири, а оскільки позивач є спадкоємцем першої черги після ОСОБА_4 , то вона в порядку спадкування набула права вимагати кошти, отримані за продаж квартири та збитки, завдані у зв`язку із продажем квартири за заниженою ціною.

Ціну позовних вимог позивач визначила виходячи із фактичної вартості продажу квартири (об`єкта нерухомості) та різниці між фактичною вартістю продажу квартири та реальною вартістю квартири (об`єкта нерухомості).

Правовою підставою, на яку посилається позивач за даною позовною вимогою є також положення ст. ст. 1212 та ст. 1213 ЦК України, згідно яких особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно, а у випадку неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

При цьому, положення цієї глави (Глава 83 набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 3 ст. 1212 ЦК України).

Таким чином на вимоги щодо відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи та на вимоги про витребування майна власником із чужого незаконного володіння розповсюджується єдині правила, в тому числі і правила щодо підсудності.

За таких обставин, враховуючи, що право вимоги у позивача до відповідача-2 виникло саме у зв`язку із безпідставним одержанням відповідачем-2 коштів за продаж квартири (нерухомого майна) за адресою: АДРЕСА_2 , суддя прийшов до висновку, що даний спір виник саме із приводу нерухомого майна та відповідно позов повинен пред`являються за місцезнаходженням цього майна, тобто за правилами виключної підсудності.

За таких обставин, враховуючи наявні в матеріалах справи документи, суддя приходить до обґрунтованого висновку, що дана цивільна справа територіально не підсудна Самарському районному суду м. Дніпропетровська, оскільки підстави для пред`явлення даного позову саме до Самарського районного суду м. Дніпропетровська за правилами загальної та альтернативної підсудності відсутні, оскільки для даного позову розповсюджуються правила виключної підсудності, а нерухомість знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що відноситься до територіальної юрисдикції Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Згідно з ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що позовною вимогою є витребування майна та відшкодування шкоди, яка виникла з права спадкування та купівлі-продажу нерухомого майна, вищевказана справа підсудна Красногвардійському районному суду м. Дніпропетровська за місцезнаходженням майна (за виключною підсудністю), тому суддя приходить до висновку, що матеріали позовної заяви підлягають направленню до належного суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 27, 28, 30, 31, 185, 187, 260, 264, 353 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна та відшкодування збитків передати за підсудністю до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (49006, м. Дніпро, пр-т. Пушкіна, 77-б).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.С. Маштак