П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2020 року місто Київ

справа № 756/10895/16-ц

провадження №22-ц/824/1785/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 5 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Луценко О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації про визнання договору позики та іпотечного договору недійсними та витребування майна,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання договору позики та іпотечного договору недійсним , в якому просила суд визнати недійним договір позики та іпотечний договір від 20 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

23 квітня 2019 року позивачем надано заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої просила суд визнати недійсним договір позики від 20 березня 2015 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; визнати недійсним іпотечний договір від 20 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Русанюком З.З., зареєстрований в реєстрі за № 1095; витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , квартиру АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 20 березня 2015 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого позивачу передано кошти в сумі 742 099,61 грн., що на день укладання договору було еквівалентно 32000 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між сторонами було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Русанюком З.З., зареєстрований в реєстрі за № 1095 відповідно до якого позичальник передав в іпотеку позикодавцю квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві приватної власності позивачу.

Позивач вважає, що при укладення оспорюваного договору порушені права її неповнолітньої дитини, яка проживає у квартирі, що є предметом іпотеки, а тому договір слід визнати недійсним оскільки такий правочин укладений без дозволу органів опіки та піклування. Крім того, посилалась на те, що при укладенні договору позики вона помилялась щодо правової природи правочину. Неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину призвело до помилки, в іншому випадку договір позики не був би нею підписаний, так як коштів від ОСОБА_2 вона не отримувала.

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користування майном, та просив суд постановити рішення, яким зобов`язати відповідача, а також інших осіб, не чинити перешкоди в користуванні квартири за адресою АДРЕСА_2 та звільнення даного приміщення від наявних в ній речей домашнього вжитку; визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме за адресою АДРЕСА_2 .

До судового засідання представник ОСОБА_5 надав заяву про залишення позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користування майном без розгляду.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 5 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації про визнання договору позики та іпотечного договору недійсними та витребування майна. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном - залишено без розгляду.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права; неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Суд не зважив на докази порушення інтересів дітей щодо житлового приміщення. Двоє її дітей, хоч і не були власниками квартири, однак в силу ст. 405 ЦК України набули права користування житлом - квартирою - предметом договору іпотеки, як члени сім`ї власника і як діти у відповідності до ст. 18 Закону України " Про охорону дитинства". Також, згідно із п.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Суд не врахував правову позицію Верховного Суду щодо розумного балансу інтересів сторін, викладену в постанові від 23 вересня 2019 року у справі 329/398/18, та не дослідив чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла дитини та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

З огляду на ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, положення ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в аспекті захисту житлових прав дитини набувають пріоритету перед інтересами інших учасників справи.

Суд не звернув уваги на положення ст. 17 Закону України " Про охорону дитинства", ст. 12 Закону України " Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" щодо неприпустимості зменшення чи обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Вчинений батьками правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (ч.6 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло.

Її двоє дітей з народження та по теперішній час проживають в квартирі. Спірна квартира є єдиним житлом їх сім`ї.

Суд першої інстанції не розглянув доводи позовної заяви щодо визнання недійсним договору позики від 20 березня 2015 року на підставі ч.3 ст. 203 ЦК України, а також не врахував положення ч.1 ст. 229 ЦК України, оскільки оспорюваний договір був нею вчинений без її волевиявлення та вона помилялася щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Гурез І.О. вказала, що відповідачі категорично не погоджуються з доводами апеляційної скарги, вважають їх безпідставними, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 5 грудня 2019 року в повному обсязі відповідає чинному законодавству, прийняте з дотриманням та у повній відповідності нормам матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивачем не доведено належними доказами та не надано жодних даних, які б встановлювали факт обману та наявності у ОСОБА_2 безпосереднього умислу.

Звертаючись із вказаним позовом до суду, позивач намагається уникнути відповідальності за оскаржуваними правочинами, пропри те, що сама ж не заперечує невиконання нею основного зобов`язання за договором позики від 20 березня 20115 року та про наявність в неї боргу перед ОСОБА_2 .

Доказів того, що неповнолітні діти позивача на момент укладення іпотечного договору проживали та були зареєстровані в квартирі, суду не надано, тобто вони не мали права власності чи користування цією нерухомістю, що унеможливлює порушення їх прав на житло.

Одночасне пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація) та про визнання правочину недійсним із застосуванням реституції, тобто одночасне застосування статей 216 та 338 ЦК України, є помилковим, а отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Литвиненко А.В. підтримали доводи апеляційної скарги з підстав в ній викладених, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник відповідачів адвокат Гурез І.О. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання представник Служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації не з`явився, про день та час розгляду справи третя особа повідомлена за законом належно. У матеріалах справи міститься заява начальника Служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації Бурлаки А. про розгляд справи у відсутність їх представника , апеляційну скаргу підтримують у повному обсязі та просять її задовольнити (т. 3 ас.1).

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність представника третьої особи відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 20 березня 2015 року між ОСОБА_2 з одного боку, та ОСОБА_1 укладено договір позики, за яким позичальник отримала позику у сумі 742 099,61 грн. з терміном повернення суми до 20 травня 2015 року, що підтверджено копією договору /а.с.18-19/.

У забезпечення належного виконання позичальником умов договору, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Русанюком З.З., зареєстрований в реєстрі за № 1095 відповідно до умов якого позичальник передав в іпотеку позикодавцю квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві приватної власності ОСОБА_1 /а.с.20-29/.

Квартира АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва 9 жовтня 1997 року, згідно розпорядження №930 від 9 жовтня 1997 року, та на підставі договору дарування однієї другої частини квартири, посвідчений державним нотаріусом одинадцятої київської державної нотаріальної контори Леонтьєвої Н.Й. та зареєстрований за реєстровим записом №5н-11679 /а.с.9-13/.

Позивач ОСОБА_1 є матір`ю малолітніх ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /том №1, а.с.74/ та ОСОБА_7 2011 року народження..

Згідно довідки про склад сім`ї від 15 липня 2015 року, виданої КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду» Оболонського району в м.Києві, за адресою АДРЕСА_3 , з 17 лютого 1987 року зареєстрована ОСОБА_1 разом із неповнолітнім сином, який зареєстрований з 3 лютого 2009 року /том №1, а.с.75/.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 21 вересня 2018 року складеного представником Служби у справах дітей Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації, вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 на момент обстеження в квартирі знаходилися ОСОБА_1 та її сини ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які проживають за даною адресою без реєстрації /том №2, а.с.101-102/.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що власник майна, який укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення власниками майна, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Апеляційний суд в складі колегії суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, вважає його законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Обґрунтовуючи вимоги позову про визнання недійсним договору позики, ОСОБА_1 вказувала на те, що при укладенні договору позики вона помилилася щодо обставин правочину, оскільки її було введено в оману і вказане вплинуло на її волевиявлення. Окрім цього, вказаний правочин, як і іпотечний договір, який вона також просила визнати недійсним, суперечить правам її малолітніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставо для визнання правочину недійсним ( п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року).

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Позивач, як сторона, яка діяла під впливом обману, повинна довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Проте, доказів, які б підтвердили наявність у діях ОСОБА_2 безпосереднього умислу та наявності факту обману з його сторони матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і до апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів справи, заявою компетентним органам, посвідченою 25 червня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко П.П., ОСОБА_1 підтвердила наявність боргу у розмірі 742099,61 грн. та пені за прострочене зобов`язання відповідно до умов договору позики, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та договору іпотеки, який забезпечує її зобов`язання перед ОСОБА_2 шляхом передачі в іпотеку нерухоме майна за адресою АДРЕСА_2 . З порядком звернення стягнення на предмет іпотеки згідно Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_1 ознайомлена /том №1 а.с.218-219/.

Тому вказаний факт виключає наявність підстав для визнання недійсним договору позики , а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом порушено норми процесуального права та не надано оцінки доводам позовної заяви про недійсність договору позики відхиляються колегією суддів, оскільки такі доводи оцінені в сукупності з підставами для визнання недійсними договорів через порушення прав неповнолітніх дітей. Вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення та не призвели до неправильного вирішення справи по суті.

Також, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції аргументи апеляційної скарги про наявність в дітей позивача права користування житловим приміщенням - предметом іпотеки, на момент укладення оспорюваного договору, з огляду на наступне.

За положеннями статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону,

укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Зазначений правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 10 липня 2017 року № 6-1002цс17, у постанові Верховного Суду від 2 березня 2020 року у справі № 205/7997/16-ц.

З іпотечної справи, наданої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. встановлено, що на час укладення спірного договору КП « Житлосервіс Приозерне» у Оболонському районі м. Києві було надано довідку про склад сім`ї № 18511 від 20 березня 2015 року про те, що в квартирі АДРЕСА_1 крім ОСОБА_1 , як власника більше ніхто не зареєстрований і не проживає. Інформація подана сторонами при укладенні договору позики та договору іпотеки. Відповідно до заяви ОСОБА_1 компетентним органам, вбачається, що вона стверджує, що її діти ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не зареєстровані, не проживають та не мають права на користування квартирою АДРЕСА_1 , внаслідок передачі в іпотеку квартири не буде порушено прав та законних інтересів моїх дітей /том 1, а.с.174/.

Крім того, у п.2.1.6 іпотечного договору зазначено, що відповідно до «Довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку, виданої Комунальним підприємством "Житлосервіс» «Приозерне» у Оболонському районі міста Києва» № 18511 від 20 березня 2015 року, у квартирі, що є предметом іпотеки відсутні зареєстровані малолітні та неповнолітні діти.

Отже, укладаючи договір позики та іпотеки, позивачка підтвердила, що її діти ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не зареєстровані, не проживають та не мають права на користування квартирою АДРЕСА_1 . В квартирі зареєстрована лише ОСОБА_1 , як власник а, тому відповідач і не повинен був отримувати дозвіл органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки від 20 березня 2015 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, оскільки судом не встановлено порушення прав малолітніх дітей ОСОБА_1 .

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд не врахував правову позицію Верховного Суду щодо розумного балансу інтересів сторін, викладену в постанові від 23 вересня 2019 року у справі 329/398/18, то вони відхиляються колегією суддів, виходячи з того, що у цих справах різний предмет спору. У справі, на яку посилається апелянт, предметом позову було виселення особи із житлового приміщення. У цій е справі предметом спору є недійсність договору іпотеки.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права, незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Переглядаючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 5 грудня 2019 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 21 серпня 2020 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус