Провадження № 22-ц/4808/75/20
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Матківського Р.Й., Горейко М.Д.,

секретаря Бойчука Л.М.,

за участю представника відповідача Яша П.К. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 жовтня 2019 року у складі судді Антоняка Т.М., ухвалене у м. Івано-Франківськ, за позовом ОСОБА_2 до товариства з додатковою відповідальністю «Опорядспецбуд» про стягнення розрахункових при звільненні, середньомісячного заробітку за час проведення повного розрахунку, інфляційних втрат та 3% річних, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТДВ «Опорядспецбуд» про стягнення розрахункових при звільненні, середньомісячного заробітку за час проведення повного розрахунку, інфляційних втрат та 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він тривалий час працював на державній будівельно-монтажній фірмі «Івано-Франківськбуд» спеціалізоване управління «Опорядспецбуд». В подальшому спеціалізоване управління «Опорядспецбуд» було реорганізовано у ТДВ «Опорядспецбуд».

Наказом спеціалізованого управління «Опорядспецбуд» від 18 лютого 1992 року №3 «Про скорочення працівників управління» його звільнено із посади майстра на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП УРСР у зв`язку із скороченням штату.

Посилаючись на те, що з ним по сьогоднішній день не проведено повного розрахунку, просив стягнути із ТДВ «Опорядспецбуд» на його користь заборгованість по сплаті розрахункових при звільненні у розмірі 4 566,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 13 525,00 грн, три відсотки річних у розмірі 3 013,50 грн, середньомісячний заробіток за час проведення повного розрахунку у розмірі 57 358,00 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_2 посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, на порушення норм матеріального права.

Зазначає, що у трудових спорах обов`язок доведення, у тому числі і проведення виплати заробітної плати лежить виключно на працедавцю. Вказаний правовий висновок висловлено у правовій позиції Верхового Суду у справі № 273/212/16-ц від 23 січня 2018 року.

Вважає, що судом безпідставно не взято до уваги довідку профспілкового комітету про наявність заборгованості. Суд при вирішенні справи зазначає, що даний доказ є сумнівним, проте такого поняття цивільне процесуальне законодавство не передбачає. Доказ є належним чи неналежним, при наданні переваги одному доказу перед іншим це обов`язково мотивується.

Крім того, суд дійшов помилкового висновку, що довідка профспілкового комітету є єдиним доказом, оскільки у матеріалах справи є листи поліції ГУНП України в Івано-Франківській області від 06 квітня 2016 року та 16 травня 2016 року, відповідно до яких підрозділом поліції встановлено наявність заборгованості у ТДВ «Опорядспецбуд» перед ним.

Вказує, що висновок суду про пропуск строку позовної давності є невірним, оскільки статтею 5 ЦК України передбачено, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулюються актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли до моменту набрання ним чинності. На момент вступу в дію частини другої статті 233 КЗпП України була наявна заборгованості із виплати заробітної плати, тому дана норма поширюється на правовідносини між сторонами по справі.

У зв`язку з вищенаведеним, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України не подавав.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_2 не з`явився, про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку був повідомлений.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з важким захворюванням близького родича. За наслідком розгляду клопотання колегія суддів ухвалила відмовити в його задоволенні.

Враховуючи належне повідомлення позивача та його представника про час та місце судового розгляду, колегія суддів вважає за можливе слухати справу у їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Представник ТДВ «Опорядспецбуд» - Яш П.К. апеляційну скаргу заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення відповідача, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано належних доказів на підтвердження заборгованості по виплаті заробітної плати відповідача перед позивачем. Крім того, позивач пропустив строк звернення до суду, передбачений частиною 1 статті 233 КЗпП України, оскільки правовідносини між сторонами виникли у 1992 році, а норма про відсутність строку звернення до суду у разі порушення законодавства про оплату праці набула чинності 01 серпня 2001 року, а закон не має зворотної дії в часі.

Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин першої, п`ятої-сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України), що передбачено і статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до частини другої статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із статтею 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом статті 116 Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах із спеціалізованим управлінням «Опорядспецбуд» (далі - СУ «Опорядспецбуд») (а.с. 10-18).

Розпорядженням начальника СУ «Опорядспецбуд» від 18 лютого 1992 року № 3 «Про скорочення працівників управління» зобов`язано заступника начальника попередити до 19 лютого 1992 року працівників, у тому числі ОСОБА_2 , про звільнення у зв`язку зі скороченням штатів (а.с. 9).

Наказом начальника СУ «Опорядспецбуд» від 16 квітня 1992 року № 33-К ОСОБА_2 звільнено із посади майстра у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку та за невикористані дні відпустки, за період роботи з 02 березня 1991 року по 20 квітня 1992 року, за 26 робочих днів, із розрахунку два дні за відпрацьований місяць (а.с. 53).

Згідно копії особового рахунку ОСОБА_2 за квітень 1992 року, йому було нараховано: по окладу - 1890,00 крб.; компенсація за відпустку - 1478,88 крб.; вихідна допомога - 2700,00 крб.; індексація - 292,00 крб.; індексація - 153,00 крб. З вказаної суми проведено відрахування в розмірі 496,55 крб., в тому числі: в пенсійний фонд 1 % - 23,35 крб.; прибутковий податок - 342,36 крб.; прибутковий податок - 35,04 крб.; прибутковий податок 18,36 крб.; держстрах - 12,31 крб.; профспілкові внески - 65,13 крб.. До видачі - 6 017,33 крб. (а.с. 54).

Наказом СУ «Опорядспецбуд» № 48 від 24 червня 1996 року створено комісію для проведення підбору документів для постійного зберігання та підбору документів, які не мають науково-технічної цінності, підлягають знищенню (а.с. 56).

Актом про знищення документів і реквізитів від 24 червня 1996 року відібрано і знищено документи, які не мають науково-технічної цінності і втратили практичне значення документів і реквізитів СУ «Опорядспецбуд», в тому числі, згідно пункту 4 знищено за 1991-1993 роки наряди, акти, кошториси, зведення на заробітну плату (а.с. 57-60).

Як вбачається із листа Державного архіву Івано-Франківської області від 24 листопада 2016 року станом на 1996 рік в Україні діяв «Перечень типових документов, образующихся в деятельности госкомитетов, министерств, ведомств и других учреждений, организаций, предприятий с указанием сроков хранения», Москва, 1989 год. Відповідно до нього відомості нарахування зарплати, особові рахунки робітників і службовців зберігаються 75 років (стаття 311), відомості видачі зарплати - 3 роки (стаття 312), книги обліку депонованої заробітної плати -3 роки (стаття 318). «Перечень…» втратив чинність в 1997 році. Його замінив «Перелік типових документів, що утворюються в діяльності держкомітетів, міністерств, відомств і інших установ, організацій, підприємств, з зазначенням строків зберігання», Київ, 1997 рік. Згідно з ним терміни зберігання вказаних документів залишилися незмінними (статті 316, 317, 323) (а.с. 55).

З листа ТДВ «Опорядспецбуд» від 10 жовтня 2016 року, - ТДВ «Опорядспецбуд» є правонаступником АТЗТ «Опорядспецбуд», на підставі п.п. 3.2 Статуту товариства, а АТЗТ «Опорядспецбуд» було правонаступником СУ «Опорядспецбуд» з02 вересня 1996 року, згідно наказу № 42-к від 06 вересня 1996 року (а.с. 61).

З копій листів Івано-Франківського відділу поліції ГУНП України в Івано-Франківській області від 06 квітня 2016 року та від 16 травня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 звертався з приводу невиплати йому заробітної плати службовими особами ТДВ «Опорядспецбуд» та зазначеними листами йому було рекомендовано звернутися із відповідною позовною заявою до суду (а.с. 7-8).

Листом філії Івано-Франківського обласного відділення ПАТ «Ощадбанк» від 04 липня 2018 року ОСОБА_2 повідомлено про відсутність запитуваної ним інформації щодо перерахування йому розрахункових при звільненні за період з 1992 року (а.с. 68-69).

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача заробітну плату нараховану при звільненні, оскільки останнім з ним не проведено повного розрахунку.

Разом з тим, відповідно до положень статей 12, 13, 80, 81 ЦПК України позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається.

Докази, представлені стороною позивача, не дають суду достатніх підстав для задоволення позову.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем під час розгляду справи не надано суду належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про наявність у відповідача ТДВ «Опорядспецбуд» заборгованості перед ОСОБА_2 по заробітній платі та її розмір.

Зокрема, апелянт посилається на ряд листів підприємства, з яких не можна прийти до висновку про невиплату відповідачу заробітку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги про залишення поза увагою суду першої інстанції копії листа профкому СУ «Опорядспецбуд» від березня 1995 року, на увагу не заслуговують. Як вбачається з копії такого листа від березня 1995 року ОСОБА_2 повідомлено, що станом на день звільнення йому, згідно діючого законодавства і штатного розпису, на той час нарахована заробітна плата, але ним не одержана, хоч він часто бував в управлінні. Розпоряджень адміністрації про те, щоб йому не видавати дану суму немає (а.с. 74).

Однак, даний лист за формою не можна визнати належним доказом, а за змістом, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір.

Також не заслуговують на увагу посилання апелянта, як на підтвердження заборгованості по виплаті заробітної плати на листи поліції ГУНП України в Івано-Франківській області від 06 квітня 2016 року та 16 травня 2016 року, оскільки даними листами рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх прав, оскільки між сторонами існують цивільно-правові відносини.

Апелянт обґрунтовано посилається на обов`язок роботодавця довести спірний факт, однак це не звільняє позивача від обов`язку, враховуючи час який минув з часу звільнення, на доведення факту порушення його права. В свою чергу відповідач представив наявні в нього докази, які вдалося зберегти. Позивач не просив суд витребувати інші докази, в отриманні яких у нього були б труднощі.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги у частині застосування судом першої інстанції строку позовної давності.

Як роз`яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції не вірно застосував до даних правовідносин, як одну із підстав відмови у задоволенні позову, позовну давність, оскільки позивачем не доведено позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Як наголошував Європейський суд з прав людини у справах «Sutyazhnik v. Russia» від 29 липня 2009 року, «Esertas v. Lithuania» від 31 травня 2012 року у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

Оскільки, допущені судом помилки не впливають на вирішення справи по суті, позивачем не надано належних та допустимих доказів невиплати заробітної плати відповідачем, тому колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: Р.Й.Матківський

М.Д. Горейко