ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року

м.Суми

Справа №578/1069/17

Номер провадження 22-ц/816/366/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Ткачук С. С. , Орлова І. В.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

у присутності представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Неговської Ірини Володимирівни,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»

на рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 03 грудня 2019 року у складі судді Косар А.І., ухваленого у смт. Краснопілля, повний текст складений 12 грудня 2019 року

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №500385350від 25.06.2013 року і свої вимоги мотивувала тим, що 25.06.2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 16620 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,99 % на рік з кінцевим терміном повернення 26.06.2016 року.

30.09.2014 року між ПАТ "Альфа-Банк" та ТОВ "Дата Майнінг Груп" було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого до ТОВ "Дата Майнінг Груп" перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором.

10.10.2016 року між ТОВ "Дата Майнінг Груп" та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу № 2016-1ДМГ/САПБ у відповідності до умов якого, ТОВ "Дата Майнінг Груп" відступило ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належне йому право вимоги до ОСОБА_1 коштів, що включають в себе суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за основними договорами, право на одержання яких належить ТОВ "Дата Майнінг Груп", а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги грошових коштів від ОСОБА_1 .

Своїм підписом у кредитному договорі та анкеті-заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг. Як на підставу своїх вимог позивач посилався на те, що ПАТ «Альфа-Банк» свої зобов`язання за договором виконав та надав кредит.

В свою чергу, відповідач, зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, на вимоги про погашення заборгованості не реагував, унаслідок чого станом на 10.10.2016 року утворилася заборгованість у розмірі 46430,87 грн, з яких: 16251,55 грн - заборгованість за тілом кредиту, 17079,32 грн - проценти та комісія за користування кредитними коштами, 13100 грн - заборгованість за пенею, штрафом, неустойкою, і у добровільному порядку сума заборгованості не погашена, що і стало причиною звернення до суду.

Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 03 грудня 2019 року ТОВ « Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів`у задоволенні позову до ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», посилаючись на необґрунтованість, не повне встановлення обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та вирішити питання про розподіл судових витрат.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що суд прийшов до невірного висновку про те, що позивач пропустив строки звернення до суду з відповідними вимогами, оскільки вважає, що звернувся до суду з позовом у листопаді 2017 року в межах строку позовної давності, який за погодженням між сторонами договору збільшений до 50 років. Крім того, вважає, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, оскільки письмові пояснення представника відповідача, у якому він заявив про порушення строків позовної давності при зверненні з позовом до суду, не були надіслані позивачу у справі, що позбавило його можливості надати суду свої заперечення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Неговська І.В. заперечила проти її задоволення і зазначила, що місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, оскільки сплив строк позовної давності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Неговської І.В., яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 25.06.2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 500385350 на суму 16620 грн. 00 коп. шляхом перерахування коштів на платіжну картку позичальника зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,99 % на рік з кінцевим терміном повернення 26.06.2016 року (т.1 а.с.6-7).

Пунктом 1 укладеного договору було передбачено, що цей Договір складається з двох розділів, Розділ № 1 «Базові умови кредитування» та Розділ № 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», які нероздільно пов`язані між собою та складають єдиний документ, включаючи всі додатки до нього, які складають невід`ємну частину цього Договору. Використання в подальшому тексті терміну «Договір» означає Розділ № 1 та Розділ № 2 у сукупності, а також усі додатки до нього.

30 вересня 2014 року між ПАТ "Альфа-Банк" та ТОВ "Дата Майнінг Груп" було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого до ТОВ "Дата Майнінг Груп" перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 500385350 від 25.06.2013 року (т.1 а.с.17-19).

10 жовтня 2016 року між ТОВ "Дата Майнінг Груп" та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 2016-1ДМГ/САПБ, у відповідності до умов якого, ТОВ "Дата Майнінг Груп" відступило ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належне йому право вимоги до ОСОБА_1 коштів, що включають в себе суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за основними договорами, право на одержання яких належить ТОВ "Дата Майнінг Груп", а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги грошових коштів від ОСОБА_1 (т.1 а.с.20-24).

Кредитор свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг від 25.06.2013 року виконав і надав ОСОБА_1 в кредит кошти.

Відповідач умов укладеного договору не виконав і згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 10.10.2016 року становить 46430,87 грн, з яких: 16251,55 грн - заборгованість за тілом кредиту, 17079,32 грн - проценти та комісія за користування кредитними коштами, 13100 грн - заборгованість за пенею, штрафом, неустойкою (т.1 а.с.14).

Місцевий суд, відмовляючи в задоволенні позову вважав, що позивачем пропущені строки позовної давності на звернення з позовом до суду, передбачені ст.ст.257, 258 ЦК України.

Колегія суддів не може погодитись в повному обсязі з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України йдеться про те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частина (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У відповідності зі статтею 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

За умовами укладеного між сторонами договору останні погодили сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 26 червня 2016 року.

Таким чином, у межах строку кредитування до 26 червня 2016 року відповідач мав зобов`язання повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними ) платежами до 26 числа кожного місяця.

Таким чином, позивач як кредитор мав право нараховувати проценти за користування кредитом та неустойку, сплата якої передбачена умовами договору, лише в межах визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

В той же час, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, останнім безпідставно нараховувались суми штрафу і поза межами визначеного договору строку кредитування, а саме з 27 червня 2016 року і по 10 жовтня 2016 року у загальному розмірі 2450 грн., а тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, є нікчемною.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсним.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за комісією за управління кредитом у розмірі 2,49% від суми наданого кредиту у сумі 11647 грн. 81 коп є безпідставними і задоволенню не підлягає.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевий суд, ухвалюючи рішення у частині вирішення вимог щодо стягнення суми штрафу за період з 27 червня 2016 року по 10 жовтня 2016 року у загальному розмірі 2450 грн. та щодо стягнення комісії за управління кредитом у розмірі 11647 грн.81 коп. безпідставно відмовив у задоволенні цих вимог, у зв`язку із пропуском строку позовної давності, хоча ці вимоги позивача є необґрунтованими і задоволенню не підлягають за їх безпідставністю.

Також колегія суддів не може в повному обсязі погодитись з висновками місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, у зв`язку із пропуском строку позовної давності, про стягнення суми боргу за тілом кредиту та заборгованості за відсотками.

При цьому колегія суддів виходить з того, що згідно статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з частиною першою статті 259 ЦК позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Частиною 1 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З укладеного між сторонами кредитного договору вбачається, що відповідач зобов`язувався повертати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом частинами, а тому право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу, отже перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивач звернувся з позовом до суду за захистом свого порушеного права 28 листопада 2017 року, а тому на час звернення його з позовом до суду, 3-річний строк позовної давності щодо вимог про стягнення суми боргу за тілом кредиту у розмірі 6112 грн.58 коп та за нарахованими відсотками у сумі 1655 грн.52 коп., який утворився станом на 27 листопада 2014 року вже сплив. Сплив також і спеціальний річний строк позовної давності до вимог про стягнення штрафу у сумі 10650 грн.00 коп.

Тому в цій частині місцевим судом обґрунтовано було відмовлено в задоволенні вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності за звернення з позовом до суду за захистом свого порушеного права.

В той же час, колегія суддів вважає, що місцевим судом безпідставно було відмовлено з цих підстав і в задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 10138 грн. 97 коп. та за відсотками у сумі 3775 грн.99 коп., яка утворилась за період з 28 листопада 2014 року по 26 червня 2016 року, оскільки в цій частині вимоги позивача є обґрунтованими і строк позовної давності позивачем не пропущено.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо узгодження сторонами кредитного договору збільшення строку позовної давності до 50 років з посилання на п.5 Кредитного договору за умовами якого позичальник стверджував, що він отримав свій примірник договору, що складається з першого та другого розділів та додатків до нього на дату укладення; що він у письмовій формі ознайомлений з Загальними умовами кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа банк», затверджених Розпорядженням ПАТ «Альфа банк» № 2129 від 17 липня 2012 року, якими передбачено збільшення строку позовної давності.

В той же час, як передбачено ч.1 ст.259 ЦК України договір про збільшення позовної давності має бути укладений у письмовій формі. Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах , якими обмінялися сторони.

В той же час будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами було укладено письмовий договір щодо збільшення позовної давності до 50 років, який відповідав би вимогам передбаченим ст.207 ЦК України, позивачем суду надано не було.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апелянта щодо порушення місцевим судом норм процесуального права і не надіслання на його адресу письмового пояснення представника відповідача від 18 листопада 2019 року, в якому він заявив про пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні з позовом до суду. При цьому колегія суддів виходить з того, що письмові пояснення сторін не відносяться до письмових заяв по суті справи перелік яких зазначений у ч.2 ст.174 ЦПК України, а тому Цивільним процесуальним кодексом України не покладено на сторони обов`язок надіслання (надання) іншій стороні таких письмових пояснень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення тіла кредиту та нарахованих відсотків - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 500385350 від 25 червня 2013 року, яка утворилась за період з 28 листопада 2014 року по 26 червня 2016 року у загальній сумі 13914 грн. 96 коп., а саме: заборгованість за тілом кредиту - 10138 грн. 97 коп, заборгованість за відсотками - 3775 грн.99 коп.

В іншій частині рішення місцевого суду необхідно залишити без змін.

У зв`язку із частковим задоволення апеляційної скарги, відповідно до вимог передбачених ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача частково понесені ним судові витрати у суді першої інстанції у сумі 480 грн.00 коп., та за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 720 грн.00 коп.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. 367, 368, 374, пп.3,4 ч.1 ст. 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задовольнити частково.

Рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 03 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення тіла кредиту та нарахованих відсотків скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № 500385350 від 25 червня 2013 року, укладеного між Публічним акціонерним товариства «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , яка утворилась за період з 28 листопада 2014 року по 26 червня 2016 року у загальній сумі 13914 грн. 96 коп., а саме: заборгованість за тілом кредиту - 10138 грн. 97 коп, заборгованість за відсотками - 3775 грн.99 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судові витрати понесені у суді першої інстанції у сумі 480 грн.00 коп., та за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 720 грн.00 коп.

В іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складене 10 лютого 2020 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: С. С. Ткачук

І. В. Орлов