Справа № 357/9926/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(ЗАОЧНЕ)
10 лютого 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Бондаренко О.В., при секретарі Бондаренко Н.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні, про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, -

В С Т А Н О В И В :
06.09.2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом мотивуючи тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Біла Церква Київської області, зареєстрована та проживає по АДРЕСА_1 . Від шлюбу з ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 2013 року її син проходив військову службу за контрактом у складі Збройних сил України. Місцем служби була 72-га окрема механізована бригада Збройних сил України (в/ч пп НОМЕР_1 ; в/ч НОМЕР_2 ), у складі якої він обіймав посаду старшого розвідника-оператора розвідувальної роти та мав звання молодшого сержанта. При цьому, в період з 01.05.2014 року по 08.08.2014 року; з 03.09.2014 року по 31.05.2014 року; з 11.06.2015 року по 31.08.2015 року; з 11.09.2015 року по 31.10.2015 року; з 11.11.2015 року по 31.12.2015 року; з 11.01.2016 року по 23.06.2016 року; з 11.10.2016 року по 29.11.2016 року він брав участь в боях за захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на територіях Донецької та Луганської областей. Під час виконання обов`язків військової служби 29.11.2016 року в районі міста Авдіївка Донецької області України, її син - ОСОБА_3 потрапив під мінометний обстріл з боку іррегулярних збройних формувань Російської Федерації, в результаті якого отримав несумісні з життям поранення та загинув. Ці обставини встановлені рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.05.2019 року у цивільній справі №357/4109/19. Вказаним рішенням, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено юридичний факт загибелі її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виконанні обов`язку військової служби 29.11.2016 року районі міста Авдіївка Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Отже, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області було порушене невід`ємне право на життя її сина - ОСОБА_3 . Внаслідок втрати сина, який загинув у результаті військової агресії Російської Федерації проти України, а також з огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, вона відчувала душевні болі та страждання, вона втратила душевний спокій, постійно відчуває відсутність рідної людини. Такі страждання не припиняються роками. А біль від втрати сина залишаються з нею на все життя. Через смерть рідної людини вона втратила сенс життя, оскільки ніколи не відчує радість опікуватись своїми онуками, спостерігати, як її син досягатиме успіхів у житті, а також відчувати підтримку рідної людини в старості. Вказане не дає їй можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя, тому просила стягнути з Російської Федерації на свою користь моральну шкоду в розмірі 1 689 744,60 грн., що є еквівалентом 60 000 євро за національним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.09.2019 року у вказаній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

28.10.2019 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач, ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилась, представник позивача - адвокат Ганчук Павло Ярославович подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без участі позивача, позивач позов підтримує в повному обсязі та просить вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник Російської Федерації до суду не з`явився, через Посольство вказаної держави був повідомлений належним чином про розгляд справи, причини неявки суд не повідомили, відзив до суду не подали.

Суд, на підставі ст. 280 ЦПК України постановив провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 є громадянкою України, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Біла Церква. Київської області, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується даними паспорту громадянки України серії НОМЕР_3 , що виданий міським відділом №2 Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області від 30.04.1999 року (а.с.14-19).

Як вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , що видане відділом реєстрації актів громадського стану Білоцерківського міськвиконкому Київської області (а.с.20), ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , про що в книзі записів актів громадського стану про народження зроблено відповідний актовий запис №1482, мати - ОСОБА_1 , батько - ОСОБА_2 .

26.03.2013 року ОСОБА_3 був призваний Білоцерківським ОМВК Київської області, проходив військову службу в військовій частині польова пошта НОМЕР_1 на посаді старшого розвідника-оператора розвідувальної роти, що підтверджується витягом з наказу (а.с.24-25).

З довідки Міністерства оборони України Білоцерківського об`єднаного міського військового комісаріату №4/862 від 08.12.2016 року (а.с.23), вбачається, що ОСОБА_3 , 1994 року народження, дійсно з 26.03.2013 року по 29.11.2016 року знаходився на військовій службі в Збройних Силах України. Приймав безпосередню участь в бойових діях в зоні АТО з 01.05.2014 року по 08.08.2014 року; з 03.09.2014 року по 31.05.2014 року; з 11.06.2015 року по 31.08.2015 року; з 11.09.2015 року по 31.10.2015 року; з 11.11.2015 року по 31.12.2015 року; з 11.01.2016 року по 23.06.2016 року; з 11.10.2016 року по 29.11.2016 року загинув від травми органів грудної клітини в комбінації з травмами органів через проживання та вибухової травми в районі м. Авдіївка Донецької області.

Встановлено, що під час виконання бойового завдання в районі міста Авдіївка Донецької області ОСОБА_3 під час несення служби на спостережному посту потрапив під мінометний обстріл з боку регулярних збройних формувань Російської Федерації, в результаті якого отримав несумісні з життям поранення та загинув.

Вказані обставини не підлягають доказуванню згідно положень ч.3 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки встановлені рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.05.2019 року у цивільній справі №357/4109/19 2-о/357/111/19 (а.с.32-37), яким встановлено юридичний факт загибелі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виконанні обов`язку військової служби 29.11.2016 року в районі міста Авдіївка Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Дане рішення не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили.

Факт смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , що видане Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області (а.с.26).

Отже, внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації проти України на території міста Авдіївка Донецької області України було порушено невід`ємне право на життя ОСОБА_3 , передбачене статтею 2 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 04.11.1950 р. (ратифікована Законом України №475/75-ВР від 17.07.1997 р.).

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 р. розпочалася військова агресій Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територій Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької га Луганське) областей України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст.82 ЦПК України.

Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройної агресії Російські Федерації та подолання її наслідків», схваленою постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 р. № З37-V111 друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти Україні розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 р.) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 р.).

За змістом абз. 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 р. №145-УІІ з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганською областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 р. N4 20-VIII затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй. Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08.07.2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСС двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСС» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факти здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факти протиправності утримання українських політичних в`язнів в Російській Федерації.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 р. № 1932-ХИ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сиди або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Позивач посилається на те, що в результаті загибелі її сина, їй було завдано значної моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер.

Відповідно до п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03. 1995 p. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових благ (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

ОСОБА_1 посилається на те, що Російська Федерація завдала їй тяжких моральних страждань, оскільки вона втратила сина - ОСОБА_3 , який загинув в наслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. З огляду на особливий цинізм з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, вона відчуває безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування. Через загибель сина вона втратила сенс життя та віру в майбутнє, вона постійно відчуває страждання від втрати рідної людини, що не дає їй можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя.

Безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого їй завдана моральна шкода, є Російська Федерація, її Збройні Сили, а також створені нею військові формування, які підтримуються, спонсоруються та фактично керуються Російською Федерацією та маючи на озброєнні засоби, використання яких становлять підвищену небезпеку для оточуючих,

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала , за наявності її вини, крім випадків, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян u правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 р. №1207-VI|передбачено, що відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Відповідальність Російської Федерації, відповідно до принципів і норм міжнародного права, за матеріальну чи нематеріальну шкоду завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації також встановлена ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 р №2268-VII .

Суд приходить до висновку, що наявні усі правові підстави для стягнення з Російської Федерації, як з повноправного учасника цивільних відносин, на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у відшкодування моральної шкоди.

Оскільки, незаконними діями з боку Російської Федерації було порушено невід`ємне право ОСОБА_3 на життя, гарантоване статтею 2 Європейської Конвенції, її право на повагу до сімейного житія, встановлене статтею 8 Європейської Конвенції, що свідчить про множинність порушень Російською Федерацією законних прав ОСОБА_1 , а отже, є підставою для відшкодування Російською Федерацією моральної шкоди завданої їй втратою сина.

Розмір моральної школи, що має бути відшкодований позивачу визначений нею на рівні1 689 744,60 грн. (один мільйон шістсот вісімдесят дев`ять тисяч сімсот сорок чотири гривні 60 коп.), що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 60 000,00 євро (шістдесят тисяч євро).

Такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через смерть фізичної особи. Зокрема, такі рішення виносились Європейським судом з прав людини у справах «Хачукаевы против России» (Khachukayev v. Russia (23/04/2009)), «Сагаева и Другие против России» (SagayevaandOthers v. Russia (08/12/2015)), «Исламова против России» (Islamova v. Russia (30/04/2015)), «Султыгов и Другие против России» (SultygovandOthers v. Russia (09/10/2014)).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідач не надав до суду відзив проти позову з належними, допустимими та переконливими доказами в спростування доводів позивача.

Даючи оцінку встановленим обставинам, дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, з врахуванням засад розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору, позивач на підставі п. 22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, тому, з відповідача на користь держави стягуються судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, що становить 9605,00 грн.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ст. 15,16, 23, 1166 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 76-82, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :
Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: відсутній у справі, паспорт Серія НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: ( АДРЕСА_2 ) до Російської Федерації, в особі Посольства Російської Федерації в Україні (місцезнаходження: 03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27), про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, задовольнити.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 689 744,60 грн. (один мільйон шістсот вісімдесят дев`ять тисяч сімсот сорок чотири гривні 60 коп.).

Стягнути з Російської Федерації на користь держави судовий збір у розмірі 9605,00 грн. (дев`ять тисяч шістсот п`ять грн. 00 коп.).

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення його заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 13.02.2020 року.

СуддяО. В. Бондаренко