Справа № 443/1476/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Салій В.В.
Провадження № 22-ц/811/932/19 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Сеньків Х.І.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та діда ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що після смерті батька, ОСОБА_6 , та після смерті дідуся, ОСОБА_7 , вона вступила в управління спадковим майном і фактично прийняла спадщину, оскільки проживала разом зі спадкодавцем на день його смерті, однак при зверненні до нотаріуса з заявою про заведення спадкової справи та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом їй було відмовлено в зв`язку з тим, що на житловий будинок по АДРЕСА_1 відсутні правовстановлюючі документи.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 15/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , вважає його незаконним та необґрунтованим прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд при ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги обставини, які мають значення для вирішення справ, що призвело до неправильного та неповного дослідження доказів та їх оцінки. Зазначає, що відповідач по справі, ОСОБА_4 , лише з 17.04.2015 року знялась з реєстрації з місця проживання у квартирі АДРЕСА_2 та переїхала на інше місце проживання, а відтак жодних дій для фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном позивачка не вчиняла. Більше того, вона не зверталась до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини. Вказує, що в матеріалах справи відсутні докази відмови інших спадкоємців від прийняття спадщини, а відтак помилковим є висновок суду про те, що саме позивачка прийняла спадкове майно після смерті ОСОБА_7 , оскільки інші спадкоємці, які згідно закону мали право на спадкування, від спадщини відмовились. Зазначає, що в матеріалах справи міститься лист приватного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу від 31.08.2015 року №70/01-16 про те, що на усне звернення щодо заведення спадкової справи необхідно пред`явити правовстановлюючі документи на спадкове майно, однак суд першої інстанції помилково розцінив цей лист, як відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки статтею 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову, вимоги до якої встановлені у п.13 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5. Однак, матеріали справи не містять постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо оформлення спадщини. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що безпідставно до даних правовідносин застосовано статтю 392 ЦК України, оскільки у разі коли спір виникає у зв`язку з неможливістю документального оформлення права на спадщину, за відсутності спору про безпосереднє право на неї, спадкоємець може оскаржити відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у судовому порядку, а не на підставі статті 392 ЦК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спадкоємцем майна померлого ОСОБА_7 за правом представлення є його внучка, донька сина, ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки інші спадкоємці за законом, донька спадкодавця, ОСОБА_1 та син ОСОБА_5 , спадщину не прийняли, від спадщини відмовилися, подавши про це заяву до суду.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом положень ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування.

Частина 2 ст. 1223 ЦК України передбачає, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом всієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Стаття 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч.2 ст. 1220 ЦК України).

Частина 1 ст. 1269 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

З копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 , виданого 03.09.1988 року вбачається, що ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

Встановлено, що ОСОБА_6 є сином ОСОБА_7 , що сторонами не заперечувалося та визнавалося.

А відтак, з врахуванням ст.. 1261 ЦК України ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , як діти ОСОБА_7 , після його смерті є спадкоємцями першої черги за законом.

Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 21.05.2005 року підтверджується, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 16.04.2011 року підтверджується, що ОСОБА_7 помер. ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Як встановлено з пояснень сторін ОСОБА_7 заповіт не складав, а відтак спадкування після його смерті здійснюється за законом.

Матеріалами справи підтверджується, що спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_7 є його діти ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Оскільки спадкоємець за законом ОСОБА_6 помер у 2005 році, тобто, ще до смерті спадкодавця, його батька, ОСОБА_7 , то спадкоємцями майна померлого ОСОБА_7 за правом представлення є діти ОСОБА_6 ОСОБА_3 та ОСОБА_9 .

Листом від 31.08.2015 року № 70/01-16 приватний нотаріус Жидачівського районного нотаріального округу А. Посацька повідомила ОСОБА_3 , яка звернулася до нотаріальної контори із заявою про заведення спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 , про те, що для видачі свідоцтва про право на спадщину необхідний правовстановлюючий документ на спадкове майно.

Спадкоємець за законом, донька ОСОБА_6 ОСОБА_9 подала Жидачівському районному суду Львівської області заяву від 28.09.2025 року про те, що від спадщини відмовляється на користь сестри, претензій до рішення суду не має, просила розглядати справу у її відсутності.

З матеріалів справи вбачається, що 07.07.2015 року спадкоємець за законом, донька спадкодавця, ОСОБА_1 , написала на ім`я Жидачівського районного суду Львівської області заяву, яка посвідчена нотаріально, у якій зазначила про те, що їй відомо про намір ОСОБА_3 подати до суду позовну заяву про визнання за нею права власності на 15/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7 . Повністю розуміючи значення своїх дій та без будь-якого тиску зі сторони, відповідно до власного волевиявлення, на підставі прийнятого нею рішення, ОСОБА_1 не заперечувала щодо прийняття у спадщину ОСОБА_3 15/100 частин житлового будинку, зазначила, що на спадщину не претендує і у подальшому ніяких претензій по відношенню до спадкового майна після смерті батька, ОСОБА_7 , мати не буде. Просила прийняти позитивне рішення згідно поданої позовної заяви. (а.с.20).

У згаданій вище заяві ОСОБА_1 просила розглядати справу про визнання права власності на спадкове майно у її відсутності, оскільки перебуває за межами України і не має можливості бути присутньою при розгляді даної справи.

Спадкоємець за законом після смерті ОСОБА_7 , його син, ОСОБА_5 , 18 вересня 2015 року подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, претензій щодо отримання спадщини, а саме, частини житлового будинку у розмірі 15% ОСОБА_3 , немає. У заяві зазначив, що згідний з рішенням суду. (а.с.31).

Вищенаведеним безспірно підтверджується, що спадкоємцям за законом, дітям спадкодавця ОСОБА_7 - ОСОБА_1 , ОСОБА_5 ще у 2015 році було відомо про намір ОСОБА_3 звернутися до суду з позовом про визнання за нею справа власності на спадкове майно, і ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_5 не заперечували щодо визнання за спадкоємцем ОСОБА_3 права власності на спадкове майно, яким є 15/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову, суд першої інстанції врахував заяви ОСОБА_10 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , з яких безспірно вбачалося, що апелянти ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не претендували на спадкове майно, не заперечували щодо оформлення спадщини після смерті їх батька ОСОБА_7 на 15/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , не заперечували щодо задоволення позову, фактично визнавали позовні вимоги, просили про задоволення судом позовних вимог ОСОБА_3 .

З пояснень сторін, з листа Жидачівської державної нотаріальної контори, встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_7 не заводилася, у встановлений шестимісячний строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_7 ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_5 , не зверталися,а відтак ними пропущено строк для подання такої заяви, з позовною заявою про продовження строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавця до суду вони не зверталися.

Як пояснила в суді апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 , вона на день смерті разом зі спадкодавцем ОСОБА_7 , не проживала, оскільки тривалий час перебувала та працювала за межами України.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частина 3 цієї статті передбачає, що спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно зі ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким , що не прийняв спадщину. (ч.1 ст.1272 ЦК України).

З огляду на те, що ОСОБА_1 на день смерті зі спадкодавцем не проживала, у встановлений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася, із заявою про продовження строку для подання заяви про прийняття спадщини до суду також не зверталася, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не вчинила жодних дій для прийняття спадщини, спадщину після смерті батька, ОСОБА_7 , не прийняла, а відтак оскаржуваним рішенням суду її права не є порушеними.

Слід зазначити, що ОСОБА_5 рішення у даній справі не оскаржує.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , у якому на день смерті проживав та був зареєстрований спадкодавець ОСОБА_7 .

Тобто, ОСОБА_3 проживала разом зі спадкодавцем на день його смерті у житловому будинку АДРЕСА_1 , апелянт, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала суду першої інстанції належних та допустимих доказів на спростування цієї обставини.

В суді апеляційної інстанції апелянт подала копію довідку про склад сім`ї, видану 25.01.2010 року, довідку від 06.07.2015 року від 19.08.2019 року, від 05.09.2019 року №2333, які на її думку підтверджують проживання та реєстрацію ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_3 , що спростовує доводи позивачки, що вона на день смерті проживала разом зі спадкодавцем, оскільки була і є зареєстрована у квартирі АДРЕСА_4 цього ж житлового будинку.

В суді апеляційної інстанції апелянт долучила до матеріалів справи рішення виконкому Жидачівської міської ради Львівської області від квітня 2000 року №147 «Про заяву ОСОБА_7 », з якого вбачається, що квартирам у житловому будинку АДРЕСА_1 присвоєно слідуючу нумерацію: 1 поверх квартира АДРЕСА_5 ОСОБА_5 ; квартира АДРЕСА_4 ОСОБА_6 (батько позивачки); квартира АДРЕСА_6 - ОСОБА_1 .

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.09.2015 року підтверджується відсутність інформації про реєстрацію права власності ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на окремі квартири, а саме, відповідно на квартири АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , а інформація про квартиру АДРЕСА_4 взагалі відсутня.

У вищезазначеній Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.09.2015 року, визначені лише частки у житловому будинку, які належать на паві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та належали на день смерті ОСОБА_7 , що спростовує доводи апелянта про належність ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на праві власності квартир АДРЕСА_7 , АДРЕСА_6 та АДРЕСА_10 .

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.09.2015 року, житловий будинок є у приватній спільній частковій власності, у якому ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 належали відповідні частки, а не конкретні квартири, а відтак вони користувалися житловим будинком в цілому, а не конкретними квартирами.

Крім цього, договорами дарування частини житлового будинку, укладених та посвідчених 30.01.2010 року та 25.01.2010 року підтверджується, що ОСОБА_7 подарував ОСОБА_5 та ОСОБА_1 відповідно 37/100 та 48/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , а не окремі квартири.

Наведене спростовує доводи апелянта про те, що спадкодавець на день смерті проживав разом з сином, ОСОБА_5 , у належній йому на праві власності квартирі у спірному житловому будинку.

Постійне проживання ОСОБА_3 разом зі спадкодавцем на день його смерті у житловому будинку АДРЕСА_1 у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України свідчить про прийняття нею спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_7 , і оскільки спадкодавцю на день смерті належало 15/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , встановивши, що інші спадкоємці спадщини не прийняли, з врахуванням положень ч.1 ст. 1266 ЦК України, відповідно до якої внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини, колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з врахуванням положень ч.1 ст. 367 ЦПК України, погоджується з судом першої інстанції, який задовольнив позовні вимог ОСОБА_3 , визнавши за нею право власності на 15/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності відповідачі до суду першої інстанції не зверталися.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про під ставність позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, таке є законним, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25.08.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Цяцяк Р. П.