Постанова

Іменем України

25 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 755/17486/17-ц

провадження № 61-15870св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року в складі судді Астахової О. О.та постанову Київського апеляційного суду від 18 липня 2019 року в складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Іванової І. В., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про виселення.

В обґрунтування позову зазначало, що 25 грудня 2007 року між Заритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі

840 000,00 грн на термін до 25 грудня 2027 року.

Вказувало, що з метою забезпечення виконання позичальником умов зазначеного вище кредитного договору, 25 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала

в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Звертало увагу на те, що в порушення умов зазначеного вище кредитного договору, ОСОБА_1 свої зобов`язання неналежним чином не виконувала, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 вересня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 січня 2013 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі

1 071 061,31 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру

АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки

ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору

купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, за початковою ціною

1 127 000,00 грн.

Посилаючись на наведене та на те, що направлену у вересні 2017 року вимогу про добровільне звільнення спірної квартири відповідачі не виконали, позивач, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив ухвалити рішення про виселення відповідачів із зазначеної вище квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,60 кв. м, житловою площею 42,20 кв. м, без надання іншого житла. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем виконано вимоги статті 40 Закону України «Про іпотеку» та після прийняття рішення про звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру шляхом позасудового врегулювання направлено всім мешканцям письмову вимогу про зобов`язання звільнити спірну квартиру протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Натомість, відповідачі квартиру не звільняють, при цьому між сторонами не погоджено інший строк їх добровільного виселення.

Також судом першої інстанції зазначено, що враховуючи, що спірна квартира перебуває в іпотеці ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі договору іпотеки

від 25 грудня 2007 року та придбана за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою (спірною квартирою), тому з урахуванням положень

статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), вимога позивача про виселення відповідачів без надання їм іншого житла є обґрунтованою.

Судом першої інстанції відхилені доводи відповідачів щодо пропуску позивачем позовної давності на звернення з вимогою про їх виселення, оскільки згідно з умовами кредитного договору строк виконання зобов`язань спливає 25 грудня

2027 року і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором, а тому банк звернувся до суду в межах позовної давності.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову, оскільки Дніпровським районним судом м. Києва 25 вересня 2012 року ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру шляхом її продажу

ПАТ КБ «ПриватБанк», при цьому позивачем дотримано позасудовий порядок виселення, а придбання спірної квартир за рахунок кредитних коштів є підставою для виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем позовної давності відхилені апеляційним судом, оскільки перебіг позовної давності, на думку колегії суддів, почався з моменту направлення банком відповідачам вимог про добровільне виселення: 11 вересня 2017 року та 20 липня 2018 року, на які відповідачі не відреагували, тому звернення позивача з позовом про виселення до суду в листопаді 2017 року здійснено в межах позовної давності.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У серпні 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 липня

2019 року, в якій просить скасувати зазначені вище судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Також до касаційної скарги додано клопотання про зупинення виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 18 липня 2019 року до закінчення касаційного провадження.

Звертає увагу на те, що суди безпідставно не застосували до вимог банку наслідки пропуску позовної давності, при цьому зазначили різни підстави для відхилення таких доводів відповідача.

Дійшовши висновку про відсутність підстав для застосування наслідків пропуску банком позовної давності, суди не врахували, що рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру ухвалено Дніпровським районним судом у вересні 2012 року, а з позовом про виселення банк звернувся у листопаді 2017 року.

Вважає помилковим посилання судів на частину другу статті 40 Закону України «Про іпотеку» оскільки цією нормою врегульовано питання виселення мешканців іпотечного майна в разі позасудового врегулювання спору. Проте, в справі, що переглядається, банк звернув стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При цьому судами не враховано правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 355/689/16-ц

У вересні 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») надіслало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначає про безпідставність доводів заявника щодо наявності правових підстав для відмови в задволенні позову банку у зв`язку із пропуском позовної давності.

Вважає помилковим посилання заявника на те, що перебіг позовної давності почався з моменту ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про виселення після ігнорування відповідачами вимоги про добровільне виселення в межах позовної давності, яка обчислюється з моменту коли позивач набув право здійснити захист свого порушеного права в судовому порядку, використавши позасудові засоби врегулювання спору.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду

м. Києва від 22 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду

від 18 липня 2019 року, витребувано цивільну справу та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу. Зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 18 липня 2019 року до закінчення касаційного провадження.

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону

№ 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 липня 2019 року підлягає розгляду Верховним Судом в порядку за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції чинній на час її подання, тобто до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін, оскільки зазначені вище судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що 25 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 840 000,00 грн зі сплатою 15 % річних на термін

до 25 грудня 2027 року.

На забезпечення виконання позичальником умов зазначеного вище кредитного договору, 25 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 4.2 договору іпотеки звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 вересня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 січня 2013 року, позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 071 061,31 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 ,яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л. М. 25 грудня 2007 року за реєстровим № 1116, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені

ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу спірної квартири, за початковою ціною 1 127 000,00 грн. Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 вересня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 січня 2013 року в частині виселення скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири та направляючи справи на новий розгляд, колегія суддів суду касаційної інстанції виходила з того, що матеріали справи не містять письмової вимоги банку про добровільне звільнення з квартири.

За результатом нового судового розгляду справи в частині виселення

ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення від 20 грудня 2013 року про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки банком не направлялась відповідачу вимога щодо звільнення спірного житлового приміщення, тобто не виконані вимоги спеціального закону.

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб станом на 07 червня 2018 року в квартирі

АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , неповнолітня ОСОБА_3 та ОСОБА_4

11 вересня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу відповідача ОСОБА_1 , направило повідомлення про необхідність добровільно звільнити зазначену вище квартиру, разом з усіма незареєстрованими у предметі іпотеки членами сім`ї та іншими мешканцями. Факт належного направлення вказаної письмової вимоги іпотекодержателя підтверджується даними реєстру згрупованих поштових відправлень - рекомендованих листів із відміткою підприємства поштового зв`язку про прийняття листів від 14 вересня 2017 року.

Під час розгляду справи, 20 липня 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу відповідачів ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 направило повідомлення про необхідність добровільно звільнити квартиру АДРЕСА_1 . Факт належного направлення вказаної письмової вимоги іпотекодержателя підтверджується даними реєстру згрупованих поштових відправлень - рекомендованих листів з відміткою підприємства поштового зв`язку про їх прийняття від 30 липня 2018 року.

Нормативно-правове обґрунтування

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону(частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною другою якої передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, без вирішення питання про виселення мешканців житлового приміщення, не позбавляє іпотекодержателя права на звернення до суду з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСРгромадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Встановивши, що в іпотеку було передано квартиру, придбану за рахунок отриманих в кредит грошових коштів, на який звернено стягнення за рішенням суду, суди обґрунтовано виходили з наявності правових підстав для виселення зареєстрованих та проживаючих у ній осіб без надання їм іншого жилого приміщення.

При цьому судами правильно зазначено, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини не поширюються, оскільки

ОСОБА_1 отримала в кредит у національній валюті України - гривні.

Доводи заявника про помилкове посилання судів на частину другу статті 40 Закону України «Про іпотеку», оскільки цією нормою врегульовано питання виселення мешканців іпотечного майна в разі позасудового врегулювання спору та неврахування судами правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 355/689/16-ц, відхиляються Верховним Судом, як такі, що не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій про наявність підстав для виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення.

У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 355/689/16-ц, на яку посилається заявник, викладено висновок про те, що вимога щодо письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, право банку на пред`явлення вимоги про виселення відповідачів після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, не залежить від виконання ним вимоги частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». Направлення позивачем вимог про виселення відповідачів зі спірної квартири свідчить лише про його намір врегулювати спір в позасудовому порядку, а посилання судів на зазначену вище норму не призвело до неправильного вирішення такого спору в порядку його вирішення в суді.

До неправильного вирішення спору також не призвело й посилання судів на норми, якими визначена позовна давність для пред`явлення вимоги про виселення, а аргументи касаційної скарги про пропуск позивачем позовної давності є безпідставними, оскільки до вимог за негаторним позовом позовна давність не застосовується.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до неправильного розуміння відповідачем характеру спірних правовідносин та незгоди заявника з ухваленими в справі судовими рішеннями.

При вирішенні цієї справи судами повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, у зв`язку із чим зроблено правильний висновок про наявність підстав для виселення відповідачів зі спірної квартири, придбаної за кредитні кошти, на яку звернуто стягнення рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 вересня 2012 року.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2019 року зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 18 липня 2019 року до закінчення касаційного провадження, враховуючи відсутність підстав для їх скасування, виконання зазначених судових рішень підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 липня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 18 липня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик