Справа №173/3050/19
Провадження №2/173/276/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого - судді Петрюк Т.М.

При секретареві - Рудовій Л.В

За участю: представника позивачів - адвоката Позднякова В.Г.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального провадження, в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до Дніпровокам`янської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, треті особи, що не заявляють самостійних вимог: Друга Кам`янська нотаріальна контора, ОСОБА_4 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

18.12.2019 року до суду звернулися позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , з позовом про визнання права власності до відповідача Дніпровокам`янської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Друга Кам`янська нотаріальна контора, ОСОБА_4

19.12.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовчому судовому засіданні на 12.02.2020 року.

12.02.2020 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 27.05.2020 року в зв`язку із залученням до участі в розгляді справи третьої особи.

28.05.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відновлене провадження у справі в підготовчому судовому засіданні. Справа призначена до розгляду на 17.08.2020 року.

12.08.2020 року від позивачів надійшла заява про уточнення та збільшення позовних вимог.

17.08.2020 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 17.08.2020 року.

Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.

У судовому засіданні 17.08.2020 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення

Згідно заявлених вимог за уточненою позовною заявою позивачі просять:

- визнати за ОСОБА_1 , право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами загальною площею 169.00 кв.м., який розташований на земельній ділянці 360 га за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спільної сумісної власності після смерті чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та право власності на Ѕ частин земельної ділянки площею 0.360 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка на підставі рішення сесії Дніпровокам`янської сільської ради народних депутатів № 60-6/ХХІ від 01.04.2003 року передана у приватну власність ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що виданий Державний акт про право приватної власності на землю, припинивши право власності ОСОБА_5 на зазначену земельну ділянку.

-Визнати за ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 , за кожним, право власності в порядку спадкування за заповітом на ј частину житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами загальною площею 169.00 кв.м., який розташований на земельній ділянці 360 га, за адресою: АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за кожним право власності на ј частину земельної ділянки. в порядку спадкування за заповітом, площею 0.360 га розташованої за адресою АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на наступне: 29 квітня 1969 року ОСОБА_5 і ОСОБА_6 уклади шлюб після реєстрації якого дружині присвоєне прізвище « ОСОБА_1 ».

В період шлюбу в подружжя ОСОБА_1 народилось двоє дітей: ІНФОРМАЦІЯ_2 донька - ОСОБА_2 , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_2 і ІНФОРМАЦІЯ_3 син - ОСОБА_3 .

Під час шлюбу родина ОСОБА_1 мешкала в с. Дніпровокам`янка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області та в період з 1988 року по 1990 рік подружжя ОСОБА_1 спільно побудували будинок по АДРЕСА_1 .

На підставі рішення сесії Дніпровокам`янської сільської ради народних депутатів № 60-6/ХХІ від 01.04.2003 року у приватну власність ОСОБА_5 передана земельна ділянка загальною площею 0.360 га., в межах згідно з планом, яка розташована на території с. Дніпровокам`янка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, з яких 0.05 га - для обслуговування житлового будинку та 0.31 га - для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 083120 від 30.04.2003 року.

31.10.2007 року ОСОБА_5 , складає заповіт, в якому на випадок своєї смерті все інше майно, де б воно не було та з чого б не складалось, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповідає кожному в рівних частках: ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , помер. На момент смерті ОСОБА_5 , був зареєстрований та спільно проживав із ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 .

На день смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, в тому числі і на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0.360 га., в межах згідно з планом, яка розташована на території АДРЕСА_1 , з яких 0.05 га - для обслуговування житлового будинку та 0.31 га - для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 083120 від 30.04.2003 року.

Після смерті ОСОБА_5 , позивачі звернулись до державного нотаріуса Другої кам`янської державної нотаріальної контори та отримали свідоцтва про право на спадщину на інше майно. Проте, постановою державного нотаріуса Другої кам`янської державної нотаріальної контори від 14 червня 2019 року позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, що й стало підставою звернення до суду.

В судовому засіданні представник позивачів заявлені вимоги підтримав давши пояснення фактично установлені матеріалами справи.

Відповідач - представник Дніпровокам`янської сільської ради в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору державний нотаріус Другої кам`янської нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, подавши заяви про розгляд справи у його відсутність, письмових пояснень на позовну заяву не надав.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 , в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнавала частково, пояснивши, що вона не згодна з тим, що позивачеві ОСОБА_1 , буде виділятись Ѕ частина будинку, а дітям померлого лише по ј частині. Вважала, що всі вони повинні успадковувати дане майно в рівних частинах, тобто по 1/3 частині кожному. Також пояснила, що даний будинок належить її братові і на даний будинок, як на спадщину, що залишилась після смерті брата, вона не претендує. Проте, поряд з цим будинком по АДРЕСА_1 розташований батьківський будинок, і вона подавала заяву нотаріусові щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину на батьківський будинок. В подальшому в судове засідання не з`явилась,подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Між сторонами виникли правовідносини, що виникають із права власності на нерухоме майно в порядку спадкування та в порядку виділу частки із спільного сумісного майна подружжя. Способом захисту порушених цивільних прав позивачами визначено визнання права власності, з яким погоджується суд. Даний спосіб захисту порушених прав передбачений ст. 16, ЦК України.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який на момент смерті був зареєстрований та спільно проживав із ОСОБА_1 , дружиною, та ОСОБА_3 , сином, за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

За життя, 31.10.2007 року, ОСОБА_5 , склав заповіт, в якому на випадок своє смерті зробив наступне розпорядження: квартиру АДРЕСА_3 , заповів ОСОБА_2 , а все інше майно, де б воно не було та з чого б не складалось, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповів кожному в рівних частках: ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_5 , позивачі звернулись до державного нотаріуса Другої кам`янської нотаріальної контори Дніпропетровської області та 14.06.2019 року отримали свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 ,. на грошові вклади та на частки в квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується матеріалами спадкової справи. Також постановою державного нотаріуса Другої кам`янської нотаріальної контори Дніпропетровської області від 14.06.2019 року позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, що підтверджується копією постанови нотаріуса.

Відповідно до повідомлення КП «Верхньодніпровське БТІ» № 1963 від 22.11.2018 року встановлено, що право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 не оформлялось.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною радою України від 17.07.1997 року, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавленим своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК - право власності вважається набутим правомірним, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що за життя спадкодавець ОСОБА_5 , побудував спадковий житловий будинок господарським способом, але правовстановлюючого документу на нього не отримав.

Відповідно до ст. 39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» - замовник зобов`язаний протягом семи календарних днів з дня введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта письмово проінформувати про це місцевий орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування за місцем знаходження об`єкта будівництва.

Механізм прийняття в експлуатацію таких об`єктів і проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та їх інженерних мереж визначено наказом Мінрегіону від 24.06.2011 року № 91 «Про затвердження Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків 1 та П категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж».

Відповідно до п. 3.1 вищезазначеного Порядку - документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, прибудов до них вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складаний за результатами технічної інвентаризації.

Відповідно до даних технічного паспорта на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що будинок та господарські споруди буди побудовані протягом 1988-1990 років.

Виходячи з вищевикладеного, судом встановлено, що так як будинок та господарські споруди були побудовані покійними ОСОБА_5 , протягом 1988-1990 років, що підтверджується даними технічного паспорта на будинок, тобто до 05.08.1992 року, то введення його в експлуатацію не потребується, так як на будинок складений технічний паспорт за результатами технічної інвентаризації. Та побудований будинок не є самочинним будівництвом.

Таким чином судом встановлено, за життя у покійного ОСОБА_5 , виникло право власності на побудований будинок, яке він не оформив в установленому порядку не отримавши свідоцтва про право власності на даний будинок.

Підстави припинення права власності передбачені ст. 346, 378 ЦК України, ст. 140 ЗК України, але ці норми не містять таку правову підставу припинення права власності, як смерть власника та нездійснення ним реєстрації права власності на майно, яке ним вже отримане.

Відповідно будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 входить до складу спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_5 .

При цьому позивач ОСОБА_1 , просить визнати за нею право власності на частину вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами як на частку в спільному сумісному майні подружжя, а позивачі ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 , - як на спадщину за заповітом, що залишилась після смерті батька.

Вирішуючи питання щодо задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч.1,2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1. 3 ст. 61 СК України - Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України - Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України - У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 370 ЦК України,- Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Судом встановлено, що спадковий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 був побудований подружжям ОСОБА_1 в період шлюбу, оскільки за доводами представника позивача і третьої особи, ОСОБА_4 , шлюб між ОСОБА_5 , і ОСОБА_1 ,. не розривався.

Виходячи із положень ст. 69-72 СК України , 370-372 ЦК України виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. За життя ОСОБА_5 , ніхто із подружжя ОСОБА_1 не ставив питання щодо виділу їхньої частки у спільному сумісному майні. Після смерті ОСОБА_5 ,. відкрилась спадщина на належну йому частку у спільному сумісному майні подружжя.

Таким чином виходячи із рівності часток подружжя у спільній сумісній власності суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та визнання за позивачем ОСОБА_1 ,. права власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку в спільному сумісному майні подружжя.

Щодо задоволення позовних вимог в частині визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на ј частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за кожним із позивачів: ОСОБА_2 ,. і ОСОБА_3 , суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємці за законом чи за заповітом мають право прийняти спадщину або не прийняти її.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 , є дітьми померлого ОСОБА_5 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, про укладення шлюбу та спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 , за заповітом.

Позивачі ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 , бажають прийняти спадщину після смерті батька. В зв`язку з чим звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Також судом встановлено, що згідно складеного ОСОБА_5 , заповіту, спадщину у вигляді належної ОСОБА_5 , в спільній сумісній власності частини будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , охоплюється поняттям «інше майно», яке спадкодавець заповів ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 , в рівних частинах.

За даних обставин суд приходить до висновку про визнання за позивачами ОСОБА_2 ,. і ОСОБА_3 , права власності на ј частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за кожним, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_5 .

Вирішуючи питання щодо визнання за позивачами права власності на земельну ділянку суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що на підставі рішення сесії Дніпровокам`янської сільської ради народних депутатів № 60-6/ХХІ від 01.04.2003 року у приватну власність ОСОБА_5 передана земельна ділянка загальною площею 0.360 га., в межах згідно з планом, яка розташована на території с. Дніпровокам`янка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області , з яких 0.05 га - для обслуговування житлового будинку та 0.31 га - для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 083120 від 30.04.2003 року.

Таким чином зазначена вище земельна ділянка була особистою приватною власністю спадкодавця ОСОБА_5 . Проте дана земельна ділянка тісно пов`язана з житловим будинком та господарськими будівлями і спорудами, оскільки має призначення для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України - До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України - У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Так як судом ухвалюється рішення про визнання за позивачами права власності на частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог і в частині визнання за позивачами права власності на відповідні частки земельної ділянки відповідно до розміру частки будинку та господарських будівель і споруд, право власності на які визнається за кожним з позивачів.

Понесені позивачами судові витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 4827 грн. 60 коп., суд вважає за можливе покласти на позивачів в рівних частинах, по 1609.2 грн., на кожного, так як судом не встановлено вини відповідача, щодо порушення прав позивача .

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ

Позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до Дніпровокам`янської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, треті особи, що не заявляють самостійних вимог: Друга Кам`янська нотаріальна контора, ОСОБА_4 про визнання права власності - задовольнити

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованою за адресою АДРЕСА_2 , право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 169. кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованою за адресою АДРЕСА_2 , право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0.360 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 та була передана на підставі рішення сесії Дніпровокам`янської сільської ради народних депутатів № 60-6/ХХІ від 01.04.2003 року ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 і за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_4 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 , за кожним, право власності в порядку спадкування за заповітом, на ј частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 169. кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 і за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_4 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 , за кожним, право власності в порядку спадкування за заповітом, на ј частину земельної ділянки площею 0.360 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 та була передана на підставі рішення сесії Дніпровокам`янської сільської ради народних депутатів № 60-6/ХХІ від 01.04.2003 року ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 4827 грн. 60 коп., покласти на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстровану за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_4 і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_4 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 в рівних частинах в сумі по 1609.2 грн., на кожного.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Повний текст рішення виготовлений 21.08.2020 року.

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР : 21.08.2020 року

Дата набрання законної сили: 22.09.2020 року