Справа № 486/1326/19
Провадження № 2/486/91/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м.Южноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Далматової Г.А.,

при секретарі Деменко К.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «УКРСИББАНК», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання недійсним договору іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

05 серпня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» (далі - АТ «УКРСИББАНК»), ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання недійсним договору іпотеки.

Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що 05 листопада 2004 року його батьками була придбана квартира АДРЕСА_1 , право власності було зареєстровано на матір ОСОБА_3 . З моменту придбання квартири і до виїзду на навчання до м. Одеси позивач постійно проживав та був зареєстрований у вказаній квартирі. У зв`язку зі вступом на денну форму навчання до Одеського національного політехнічного університету позивач знявся з реєстрації у квартирі батьків та зареєстрував місце проживання у гуртожитку університету. По закінченню навчання 24 травня 2019 року позивач звернувся до ЦНАП м. Южноукраїнська з метою зняття з реєстрації за місцем навчання та оформленням реєстрації за місцем проживання батьків. Проте у проведенні реєстрації у квартирі батьків органом реєстрації було відмовлено через те, що квартира перебуває у заставі за кредитним зобов`язанням матері ОСОБА_3 . Саме під час відмови у реєстрації йому стало відомо про наявність іпотечного договору від 28 травня 2008 року, банк відмовляє у наданні дозволу на реєстрацію місця проживання у квартирі через наявність простроченої заборгованості за кредитом, що порушує право позивача на користування квартирою батьків, а також на те, що на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки постійне місце проживання неповнолітнього позивача було зареєстроване у спірній квартирі, проте при укладенні договору дозвіл органу опіки та піклування отриманий не був. Позивач просив усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом визнання недійсним договору іпотеки від 28 травня 2008 року №2504/98, укладеного між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_3

20 вересня 2019 року протоколом передачі судової справи визначено головуючого суддю Далматову Г.А.

Позивач в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив.

Представник позивача в судове засідання не з`явилась, направила заяву з проханням розглянути позов без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача АТ «УКРСИББАНК» в судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутності з врахуванням письмових пояснень, поданих раніше, згідно яких заперечує проти задоволення позовних вимог повністю.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, надала заяву з проханням розглядати справу без її участі, позов визнає в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, причину неявки не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада України».

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог.

Дослідивши докази в межах заявлених позовних вимог та заперечень, суд прийшов до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , придбана за договором купівлі-продажу від 05.11.2004 року №5803 /а.с.6/.

28 травня 2008 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є АТ «УКРСИББАНК») був укладений договір іпотеки нерухомого майна (квартири АДРЕСА_1 ) в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №0 від 28.05.2008 року про надання кредиту в сумі 27000 доларів США, а також за кредитним договором №0 від 28.05.2008 року про надання споживчого кредиту на суму 1248,28 грн. /а.с.10-11/. При цьому чоловіком ОСОБА_3 була надана належним чином завірена згода на передачу квартири в іпотеку /а.с.121/.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2, на момент укладення договору був зареєстрований проживаючим у спірній квартирі, а саме з 09.12.2003 року по 13.11.2015 року /а.с.9/.

Разом з тим, при оформленні заявки-анкети позичальника на отримання кредиту ОСОБА_3 на 2 аркуші анкети в розділі 4 «відомості про членів родини» не зазначила про наявність дітей та їх вік /а.с.118/.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом вказаної норми закону та статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Верховний Суд у постанові №638/8724/17 від 23.01.2020 року зазначив, що при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra faktum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra faktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra faktum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсними, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним, як зазначає Верховний Суд у постановах №638/8724/17 від 23.01.2020 року, №607/4911/16 від 16.12.2019 року, №336/6142/17 від 05.12.2019 року та інших.

Із матеріалів справи вбачається, що власник квартири ОСОБА_3 , укладаючи в один день 28.05.2008 року кредитні та іпотечний договори засвідчила про відсутність прав будь-яких осіб на передану в іпотеку квартиру, тобто діяла недобросовісно.

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Як вбачається із позовної заяви, позивач ОСОБА_1 набув повноліття ІНФОРМАЦІЯ_1 і посилання на законодавство щодо захисту прав та законних інтересів дитини є помилковим, оскільки він в силу статті 6 СК України на момент звернення з позовом не має статусу дитини. Також суд не вбачає порушення права ОСОБА_1 користування житлом як член сім`ї наймача, тим більше, що позивач успішно користується квартирою і безпосередньо у позовній заяві вказує її адресу як адресу для листування. Із позовної заяви вбачається, що існує спір щодо неможливості оформлення місця проживання в адміністративному порядку через відмову банку у наданні дозволу на реєстрацію у заставній квартирі.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Кожна сторона, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов (постанова Верховного Суду №752/2345/16-ц від 20.03.2019 року).

За такого, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні не знайшло підтвердження порушення права позивача на користування жилим приміщенням, що належить його матері, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

При ухваленні рішення суд виходить виключно з обсягу доказів, наданих сторонами, як передбачено ст. 13 ЦПК України.

Рішенням у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них. Суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 1.07.2003 р.).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в позові до Акціонерного Товариства «УКРСИББАНК», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання недійсним договору іпотеки, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Г.А. Далматова