Справа № 185/1968/20
Провадження № 2/185/2184/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
27 серпня 2020 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Болдирєвої У.М.,
з участю секретаря судового засідання Трубіциної А.В.
представника позивача - адвоката Савченка С.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Павлоградської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири за набувальною давністю,
17 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Павлоградської міської ради про визнання за нею права власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_3 .
В обґрунтування позову позивач послалася на те, що 30 травня 1994 року вона та ОСОБА_3 отримали свідоцтво про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після його смерті немає спадкоємців. 31 липня 1998 року вона зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі і з цього часу відкрито та безперервно проживає у цій квартирі, утримує та обслуговує квартиру, сплачує комунальні послуги. Інших осіб, які б мали право на дане нерухоме майно, що залишилось після смерті ОСОБА_3 , немає.
Згідно з матеріалами спадкової справи № 853, розпочатої Першою павлоградською державною нотаріальною конторою 18 листопада 1998 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , спадщину прийняв належним чином спадкоємець за законом - син померлого ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Матеріали спадкової справи не містять даних про місце проживання (перебування) ОСОБА_2 .
За інформацією, наданою Державною міграційною службою України, відсутні відомості про реєстрацію та про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За даними Відділу державної реєстрації актів цивільного стану актовий запис про смерть ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 відсутній.
До закінчення підготовчого провадження за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 16 червня 2020 року ОСОБА_2 був залучений до участі у справі як співвідповідач.
У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги.
Від представника відповідача - Павлоградської міської ради надійшла заява про
розгляд справи у його відсутність.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України.
Відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились у судове засідання без повідомлення причин, не подали відзив на позов, тому за згодою позивача та її представника суд проводить заочний розгляд справи відповідно до положень статті 280 ЦПК України.
Згідно з вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Зокрема ВП ВС зазначає, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме:
- наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;
- законність об`єкта володіння;
- добросовісність заволодіння чужим майном;
- відкритість володіння;
- безперервність володіння;
- сплив установлених строків володіння;
- відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.
Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
З матеріалів цивільної справи видно, що 30 травня 1994 року бюро приватизації жилфонду ПО «Станкозавод» згідно з розпорядженням (наказом) від 30 травня 1994 року № 546 було видано свідоцтво про право спільної часткової власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 . Кожному зі співвласників: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить по 1/2 частці зазначеної квартири (а.с.4).
Право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру за адресою АДРЕСА_2 було зареєстровано у Павлоградському МБТІ (а.с.7).
29 червня 1996 року ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_5 » у зв`язку з укладенням шлюбу (а.с.8).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер (а.с.9).
Згідно відмітки у паспорті ОСОБА_1 , її місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 з 31 липня 1998 року (а.с.10).
18 листопада 1998 року Першою павлоградською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 853 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 на підставі заяви, поданої від імені сина померлого - ОСОБА_2 його представником за дорученням ОСОБА_6 (а.с.20).
Інших заяв, поданих від імені спадкоємця ОСОБА_2 , матеріали спадкової справи не містять, свідоцтво про право на спадщину не видавалося.
Відповідно до положень ст.548, 549 Цивільного кодексу Української РСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_3 , визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Таким чином ОСОБА_2 належить право на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 , а саме 1/2 частку квартири за адресою АДРЕСА_2 , тому ОСОБА_2 є належним відповідачем у даній справі.
До теперішнього часу ОСОБА_2 не отримано свідоцтво про право на спадщину, не зареєстровано право власності на спадкове майно.
Позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частки квартири за адресою АДРЕСА_2 , але фактично володіє всією квартирою.
Це підтверджується наданими позивачем копіями документів: акту ОСББ «Гагаріна 38» про фактичне проживання ОСОБА_1 за адресою розташування спірної квартири, довідки про її реєстрацію за цією адресою, довідок про відсутність заборгованості по сплаті комунальних послуг.
Позивач ОСОБА_1 за її згодою була допитана як свідок відповідно до положень статті 234 ЦПК України, пояснила, що померлий ОСОБА_3 був другом її покійного батька, проживав один, прописав її у своїй квартирі, згодом квартира була приватизована на двох осіб: ОСОБА_3 та позивача. Вона знала про те, що у ОСОБА_3 колись була сім`я, яка проживає у Росії, але нікого з його родичів вона не знає і ніколи не бачила. Після смерті ОСОБА_3 її батьки знайшли конверт з адресою когось з родичів ОСОБА_3 і відправили за цією адресою лист з повідомленням про смерть ОСОБА_3 , однак жодної відповіді не надійшло. Про те, що син ОСОБА_3 - ОСОБА_2 претендував на спадщину та подав заяву до нотаріальної контори, вона не знала і не могла знати, дізналася про те лише з ухвали суду. Особисто до неї ОСОБА_3 ніколи не звертався з претензіями з приводу квартири, вона з 1998 року відкрито та безперервно проживає у цій квартирі, користується нею, утримує в належному стані.
Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.
Як визначено пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом.
Матеріали справи свідчать про те, що позивач ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 у червні 1998 року добросовісно заволоділа 1/2 часткою квартири, яка належала померлому ОСОБА_3 , відкрито і безперервно володіє нею протягом більше десяти років.
При розгляді справи не встановлено даних про те, що позивач заволоділа 1/2 часткою квартири неправомірно або приховувала це майно від спадкоємців померлого власника чи інших заінтересованих осіб.
Тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп.
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач просила не покладати судовий збір на відповідачів, згодна взяти ці витрати на себе.
Керуючись ст. 264-265 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири за адресою АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 30 травня 1994 року бюро приватизації жилфонду ПО «Станкозавод» згідно з розпорядженням (наказом) від 30 травня 1994 року № 546.
Судові витрати по справі покласти на позивача.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у Дніпровський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Учасники справи:

- ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

-Павлоградська міська рада, 51400 Дніпропетровська область, м.Павлоград, вул.Соборна, 95, ,

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання та РНОКПП невідомі.

Суддя У.М. Болдирєва