22-ц/804/1219/20
221/1976/17

Єдиний унікальний номер 221/1976/17
Номер провадження 22-ц/804/1219/20
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

27 серпня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Мальцевої Є.Є., Попової С.А.,

за участю секретаря Сікора М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 14 січня 2020 року у складі суду Безрук Т.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

27 квітня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, яку в подальшому було уточнено до ПАТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі.

Позовна заява мотивована тим, що 15.05.2012 року його за умовами контракту прийнято на роботу у вагонне депо Донецька ДП «Донецька залізниця» на посаду провідника пасажирського вагону резерву провідників дільниці 1 групи. 02.03.2015 року він під час мобілізації на особливий період за Указом Президента України був призваний на військову службу. 04.04.2017 року адміністрацією Донецька ДП «Донецька залізниця» його звільнено із займаної посади за п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Вважає, що звільнення відбулося з порушенням діючого законодавства, роботодавець не мав права його звільняти, оскільки за ним, як військово-службовцем зберігається місце роботи, посада та компенсується середній заробіток. Просив визнати незаконним та скасувати наказ №19/01 від 04.04.2017 року про його звільнення за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України; поновити його на посаді провідника пасажирського вагону АТ «Українська залізниця», так як Донецька ДП «Донецька залізниця» увійшла до його складу внаслідок реорганізації та відшкодувати понесені витрати на послуги адвоката.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 14 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 пред`явлені не до належного відповідача. Вказаний висновок обґрунтовано тим, що правовідносини за трудовими контрактом у позивача виникли з ДП «Донецька залізниця», яке на теперішній час не ліквідовано. На теперішній час ПАТ «Українська залізниця» не стало правонаступником підприємств залізничного транспорту, розташованих на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції. Процедура реорганізації вказаних підприємств, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2014 року № 604 призупинена до завершення проведення антитерористичної операції на території України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з даним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він заяву про звільнення за угодою сторін не писав та до тепер перебуває на військовій службі. Усі робітники Вагонного депо Державного підприємства «Донецька залізниця», які виконували трудові обов`язки, були переведені до новоутвореного підприємства ПАТ «Укрзалізниця». Його переведення не відбулося в порушення положень Закону, який передбачає, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, де вони працювали на час призову.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити.

Представник відповідача Арсентьєв Е.Г. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу в якому зазначив, що ПАТ «Укрзалізниця» не є правонаступником ДП «Донецька залізниця», оскільки ДП «Донецька залізниця» є самостійним суб`єктом трудового права позивач звернувся до неналежного відповідача. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає, обставини судом першої інстанції встановлено повно, проте, висновки зроблено помилкові, які не відповідають положенням законів, які регулюють спірні відносини.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

15.05.2012 року між ОСОБА_1 та Державним підприємством «Донецька залізниця» вагонне депо Донецьк укладено контракт за №7659 на термін дії до 14.05.2017р. На підставі наказу №1055/01 від 15.05.2012р. його прийнято на посаду провідника пасажирського вагону резерву провідників дільниці 1 групи (а.с. 7-11, 14 зворотній бік).

02.03.2015 року ОСОБА_1 за мобілізацією на підставі Указу Президента України від 14.01.2015р. №15/2015 призваний у Збройні сили України (а.с.15-17).

04.04.2017 року позивача звільнено із займаної посади на підставі наказу №19/01 від 04.04.2017р. за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін). Запис у трудовій книжці зроблений начальником відділу кадрів вагонного депо Донецька ДП «Донецька залізниця» Л.Н. Ганич (а.с.14 зворотній бік).

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ДП «Донецька залізниця» знаходиться за адресою: Донецька область, м. Донецьк, вул. Артема, 68, та з 25 листопада 2014 року перебуває у стані припинення.

Оскільки сторонами контракту та угоди про звільнення з посади є безпосередньо позивач ОСОБА_1 та вагонне депо Донецька ДП «Донецька залізниця», суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги пред`явлені до неналежного відповідача.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 15.05.2012 року по 04.04.2017 року перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Донецька залізниця» вагонне депо Донецьк на підставі укладеного між сторонами контракту за №7659 з терміном дії до 14.05.2017р.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП контракт це особлива форма трудового договору, в якому строк його чинності, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення й організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП контракт укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру майбутньої роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Порядок укладання контрактів під час прийняття (наймання) на роботу працівників на підприємство, в установу, організацію незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності, а також щодо громадян визначено Положенням про порядок укладання контрактів при прийнятті на роботу працівників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 р. № 170.

Контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про

прийняття (найняття) працівника на роботу з дня, встановленого у

контракті за угодою сторін.

Розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 статті 36 КЗпП, з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством і контрактом.

У разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов`язань, передбачених у контракті, його може бути достроково розірвано з попередженням відповідної сторони за два тижні.

Чинним законодавством передбачено, що контракт підлягає розірванню достроково на вимогу працівника: в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за контрактом; порушення роботодавцем законодавства про працю; невиконання чи неналежного виконання роботодавцем зобов`язань, передбачених контрактом, та з інших поважних причин. Звільнення працівника у цьому разі проводиться відповідно до статті 39 КЗпП.

Контракт може бути розірвано достроково також з ініціативи роботодавця до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених законодавством (статті 40, 41 КЗпП) та контрактом.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП трудовий контракт до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Сторони не надали доказів розірвання контракту, укладеного між ним та ДП «Донецька залізниця» з вище перелічених підстав.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги, що позивач був звільнений з підстав пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін - незаконно, протилежне представником відповідача не доведено.

Позивач стверджує, що він не мав намірів розривати трудовий контракт з роботодавцем, заяви про звільнення за угодою сторін не писав, тому підстави для укладення зазначеної угоди належним чином не підтверджені.

З матеріалів справи вбачається, що розірвання трудового контракту відбулося достроково за ініціативою ДП «Донецька залізниця», а не ПАТ «Українська залізниця».

Дійсно, постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»» (далі - Постанова), прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити ПАТ «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі ДП «Донецька залізниця» згідно з додатком № 1.

Реорганізація ПАТ «Українська залізниця», відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2014 року № 604 «Деякі питання інвентаризації майна підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції» була призупинена до завершення проведення антитерористичної операції.

Проте Велика Палата ВС 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 щодо правонаступництва АТ «Укрзалізниця» вирішила вказану правову проблему та зазначила, що при реорганізації відбувається універсальне правонаступництво, коли все майно, права та обов`язки юридичної особи, яка припиняється, переходять до правонаступників. При злитті є лише один правонаступник, який набуває не окремі, визначені в акті приймання-передачі активи та зобов`язання юридичних осіб, які припиняються, а всю їх сукупність. Тому АТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх державних підприємств залізничної галузі (зокрема, ДП «Донецька залізниця»), шляхом злиття яких було створене це товариство.

Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 37 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (в редакції, яка діяла на дату реєстрації АТ «Укрзалізниця») злиття вважається завершеним з моменту державної реєстрації новоутвореної юридичної особи та державної реєстрації припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті злиття.

Тому Велика Палата ВС також визначила, що АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з дати державної реєстрації АТ, тобто з 21 жовтня 2015 року.

За змістом пунктів 4, 5 постанови КМУ № 200 комісія з утворення АТ «Укрзалізниця» мала у чотиримісячний строк з дати затвердження її персонального складу подати Міністерству інфраструктури: зведений акт оцінки майна, що вноситься до статутного капіталу товариства; зведені передавальні акти майна, земельних ділянок; проект статуту товариства, подати в установленому порядку КМУ на затвердження проект статуту товариства; вжити до 31 грудня 2015 року заходів для припинення Державної адміністрації залізничного транспорту та підприємств, зазначених у додатку.

Враховуючи, що відповідно до частини шостої статті 2 Закону про особливості утворення Укрзалізниці товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, правонаступництво не пов`язується з державною реєстрацією припинення підприємства залізничного транспорту, датою виникнення універсального правонаступництва АТ «Укрзалізниця» щодо підприємств залізничної галузі, які припиняються шляхом злиття, слід вважати дату його державної реєстрації - 21 жовтня 2015 року, з якої воно є правонаступником ДП «Донецька залізниця».

Дослідивши надані сторонами докази, та враховуючи позицію ВП ВС від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17, колегія суддів апеляційної інстанції вважає позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню.

Позивач до теперішнього часу знаходиться на військовій службі і на нього розповсюджується дія частини третьої статті 119 КЗпП України, яка передбачає, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, незалежно від підпорядкування та форми власності. Крім того таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Згідно висновків зазначених в постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року справа № 385/993/17 працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Пунктом 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців.

Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.

У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і особам, які були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

На час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на вище зазначені норми законів, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, проте, без урахування належної оцінки наданих сторонами доказів, дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, оскільки на час вступу позивача на військову службу за контрактом була наявна визнана рішенням Ради національної безпеки та оборони України кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені цим рішення, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору, тому позивач мав право на збереження місця роботи, посади і середнього заробітку, відповідно до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Враховуючи те, що позивач прийнятий на військову службу за контрактом до Збройних Сил України строком на 2 роки із збереженням за ним місця роботи і середнього заробітку на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, тому він не підлягав звільненню, що передбачено положеннями статті 119 КЗпП України.

З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення Волноваського районного суду Донецької області від 14 січня 2020 року та стали підставою для висновків колегії суддів апеляційної інстанції про необхідність його скасування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Повний текст постанови виготовлено 31 серпня 2020 року.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 14 січня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі задовольнити.

Визнати наказ №19/01 від 04 квітня 2017 року Державного підприємства «Донецька залізниця» про звільнення за угодою сторін по п.1 ст.36 КЗпП незаконним та скасувати.

Поновити ОСОБА_1 на посаді провідника пасажирського вагону Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Допустити рішення про поновлення на роботі до негайного виконання.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 4200(чотири тисячі двісті) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді Є.Є Мальцева

С.А. Попова