печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2020 року Печерський районний суд міст Києва у складі головуючого судді - Волкової С.Я. при секретарі судових засідань Топал А.І., розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку,

установив:

08.04.2020 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача, просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 р. по 06.04.2020 р. у сумі 135 105,12 грн. Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що перебував у трудових відносинах з відповідачем до 25.04.2017 р., звільнений за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності, при звільненні із ним не був проведений остаточний розрахунок, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.05.2019 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04.02.2020 р. у справі № 757/37795/18-ц суди встановили, що при звільненні з посади він не отримав належні йому до виплати суми заробітної плати, в тому числі, грошову компенсацію за невикористану відпустку та одноразову допомогу у сумі 42 990,41 грн, що остаточний розрахунок не був проведений з вини роботодавця, а тому рішенням стягнуто з відповідача і середній заробіток за час затримки розрахунку з 26.04.2017 р. по 02.08.2018 р. у сумі 102 432,64 грн. Станом на дату подання до суду даного позову рішення суду не виконано.

Ухвалою суду від 14.04.2020 р. відкрито провадження у справі.

Відповідачем Акціонерним товариством «Українська залізниця» подано відзив на позовну заяву.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

За змістом статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За правилами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд на підставі статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (частини третя, четверта статті 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Встановлено, що протягом серпня 2018 р. - лютого 2019 р. у провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 757/37795/18-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать від підприємства, відшкодування моральної шкоди; рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.05.2019 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04.02.2020 р., позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на його корись заборгованість із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової допомоги у сумі 42 990,41 грн, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 102 432,64 грн, 10 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

При прийнятті рішення суд вважав встановленим, що ОСОБА_1 з 10.06.2011 р. працював на посаді інженера 1 категорії в Державному підприємстві «Донецька залізниця», що відповідно до Закону України від 23.02.2012 р. № 4442-IV, постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 р. № 200 Державне підприємство «Донецька залізниця» було реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»; згідно з наказом правління Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 15.04.2016 р. № 303 Інформаційно-обчислювальний центр державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»; 08.08.2016 р. у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства «Донецька залізниця» ОСОБА_1 був звільнений з посади провідного інженера відділу складського господарства та технічного розвитку служби матеріально-технічного постачання та переведений на посаду інженера 1 категорії сектору складського господарства та технічного розвитку відділу матеріально-технічного забезпечення до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»; відповідно до рішення, прийнятого на засіданні правління Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (протокол від 05.04.2017 р. № Ц-57/27 Ком.т) та на підставі наказу від 28.04.2017 р. № 645-НЗ-1 першого заступника начальника регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» посада, яку займав позивач, була скорочена; 25.04.2017 р. ОСОБА_1 був звільнений на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності ІІ групи (наказ від 24.05.2017 № 222/ДН-ос); суд вважав встановленим, що ОСОБА_1 за березень 2017 р. було нараховано та призначено до виплати 3 769,94 грн, за квітень 2017 р. - 39 220,47 грн (з яких: компенсація за невикористану щорічну відпустку 19 222, 97 грн, одноразова допомога при виході на пенсію 25 477, 20 грн), суд вважав встановленим, що зазначені суми виплачені не були. Суд, задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з того, що з 09.06.2016 р. позивач перебував у трудових відносинах саме з відповідачем, спір між сторонами виник щодо виплат за березень-квітень 2017 р., що ОСОБА_1 обґрунтовано пред`явив позовні вимоги саме до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»; що відповідно до пункту 2 статуту Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 р. № 735, Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту, що відповідно до статті 7 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства загального користування Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» повністю відповідає за зобов`язаннями, які передбачені Галузевою угодою між Укрзалізницею та профспілками щодо підприємств залізничного транспорту до укладення нової відповідної угоди. Суд, задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з того, що Акціонерним товариством «Українська залізниця» порушено вимоги трудового законодавства при проведенні розрахунку зі звільненим працівником, а обставини, що виключають відповідальність роботодавця за вказані порушення, - відсутні.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, у постанові зазначив, що не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду справи і доводи апеляційної скарги в частині неврахування судом першої інстанції висновку Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 р. № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яким, на думку скаржника, засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності вказаного товариства на території, не підконтрольній українській. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку доводам відповідача про те, що форс-мажорні обставини, зумовлені збройної агресією Російської Федерації та антитерористичною операцією на сході України, унеможливлювали виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно статтей 47, 83, 115, 116 КЗпП України, вказуючи на їх безпідставність, оскільки форс-мажорні обставини можуть бути підставами для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, зазначаючи, що жодним нормативно-правовим актом про працю не передбачено підстав для звільнення роботодавця від обов`язку зі сплати заборгованості по заробітній платі.

Суд, вирішуючи вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, виходить з того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме: у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата -це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно статті 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Згідно статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно статті 22 означеного Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі «Суханов та Ільченко проти України», у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини» «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Першого Протоколу, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Отже, враховуючи, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», а позивач знаходився із відповідачем у трудових відносинах до 25.04.2017 р., при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду.

Відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця», викладаючи у відзиві заперечення проти позову ОСОБА_1 , додав до відзиву на його позовну заяву висновок Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 р. № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Згідно статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення бо не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного

розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У випадку із ОСОБА_1 позов задоволено частково саме в частині відшкодування моральної шкоди.

Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи (правова позиція, викладена у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 08.07.2019 р. у справі № 592/11217/16-ц).

Аналіз статтей 116, 117 КЗпП України свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 11.04.2018 р. у справі № 372/2644/15-ц).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Суд, вирішуючи суму, яку слід стягнути на користь позивача, враховує, що рішенням суду у справі № 757/37795/18-ц стягнуто з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з 26.04.2017 р. по 02.08.2018 р., що означеним рішенням встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 з посади з ним не був проведений остаточний розрахунок на суму 42 990,41 грн з вини роботодавця, а тому, до відповідача має застосовуватися відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України у виді стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, і суд вважає за можливе прийняти наданий ОСОБА_1 розрахунок, тому з відповідача підлягає стягненю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 р. по 06.04.2020 р. у сумі 135 105,12 грн.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача проти позову ОСОБА_1 , оскільки обставини і події, зазначені в долученому відповідачем документі, відносяться до подій 2014 р.

У зв`язку із задоволенням позову, судові витрати у виді судового збору в розмірі 840,80 грн відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 233, 235 КЗпП України, статями 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 274, 280, 354, 355 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 р. по 06.04.2020 р. у сумі 135 105,12 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складання цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду.

Суддя Волкова С.Я.