Дата документу 04.02.2020 Справа № 336/7977/14-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/7977/14 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/807/24/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Онищенка Е.А.,

Кухаря С.В.,

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2019 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідно до укладеного договору №14.11901 від 04.06.2007 року та додаткового договору до нього ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 74055,14 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 01.06.2017 року.

24 червня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір про переведення боргу, згідно якого було замінено боржника з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 Останній зобов`язався надалі виконувати умови кредитного договору №14.11901 від 04.06.2007 року та додаткового договору до нього.

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань 24.06.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додатковий договір до іпотечного договору, відповідного до умов яких останні передали в іпотеку будівлю магазину загальною площею 178,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить відповідачам на праві спільної часткової власності.

З урахуванням уточнень, посилаючись на зазначені обставини, а також неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка складала станом на 15 грудня 2014 року 54484,87 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ становило 637666,52 грн. ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості, що утворилась за кредитним договором №1411901 від 04 червня 2007 року звернуто стягнення на будівлю магазину, загальною площею 178,40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 із застосуванням процедури продажу, передбаченою ст. 38 Закону України «Про іпотеку» з правом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі іпотечного договору від 04.06.2007 року та додаткового договору до нього від 24 червня 2011 року предмета іпотеки будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна (т. 1 а.с. 134-138).

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2015 року по цій справі в частині визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки змінено, встановлено початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, але не меншою ніж 505000 грн., що зазначена у іпотечному договорі № 14.11901/1 від 04.06.2007 року(т. 1 а.с. 249-257).

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України від 06 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 20.01.2016 року залишено без змін (т. 3 а.с. 34-35).

Постановою Верховного Суду України від 05.04.2017 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.04.2016 року, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 20.01.2016 року та рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.02.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 3 а.с. 117-120).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2019 року відмовлено у задоволенні позову АТ Б «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки (т. 4 а.с. 139-144).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог Закону України «Про іпотеку», позивачем не зазначено початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, а визначення ціни саме у грошовому вираженні є необхідною умовою для правильного застосування ст.38, 39 Закону України «Про іпотеку». Суд позбавлений можливості самостійно визначити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, що унеможливлює вирішення питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, що і є підставою для відмови у задоволенні в позові в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, подало апеляційну скаргу. Просило скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2019 року та ухвалити нове, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що суду були надані декілька документів, які вказують ціну предмета іпотеки. Так, ОСОБА_2 було надано звіт про оцінку ринкової вартості приміщення магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого ринкова вартість нежитлового приміщення станом на 14.11.2014 р. становить 2095882 грн. та згідно висновку експерта № 2155 за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи по матеріалам цивільної справи № 336/7977/14-ц ринкова вартість приміщення магазину літ.А, А-1 за адресою: АДРЕСА_1 на дату огляду, без врахування НДС, може складати 2174589 грн.При цьому в апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» також зазначає, що вартість предмета іпотеки складає 505000 грн., що встановлено п. 12 договору іпотеки. Також АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі посилаються на постанову Верховного Суду по справі № 755/774/15-ц в якій зазначено, що визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок.

20 травня 2019 року на адресу апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк». Зазначає, що між сторонами не досягнуто згоди щодо початкової ціни для реалізації предмета іпотеки, а суд позбавлений можливості самостійно, на свій розсуд, без відповідного волевиявлення позивача визначити у грошовому вираженні початкову ціну для реалізації предмета іпотеки. ОСОБА_2 також посилається на постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року по справі № 910/17423/17, в якій суд, зважаючи на те, що позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб шляхом продажу позивачем предмета іпотеки від свого імені та будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», тобто позасудовий спосіб, відповідно, для реалізації якого необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя (з огляду на те, що таким договором не передбачено іншого порядку) дійшов висновку про відмову у задоволені позову. Отже, ОСОБА_2 вважає що заявлений позивачем у справі спосіб захисту (надання іпотекодержавтелю права від свого імені продати предмет іпотеки) дає підстави для кваліфікації його виключно як позасудового способу звернення на предмет іпотеки. Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2019 року залишити без змін.

Представник скаржника АТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчить розписка про отримання 18 грудня 2019 року повідомлення про виклик до суду (т. 4 а.с. 215-216).

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, обставин, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Так, вірно встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, що 04 червня 2007 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 14.11901, зміни до якого внесені додатковим договором від 24 червня 2011 року, відповідно до умов якого банк надав кредит у сумі 74055,14 доларів США, а останній зобов`язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування кредитом у строк та на умовах, визначених кредитним договором, а саме до 01 червня 2017 року (т.1 а.с. 9-17).

Того ж дня між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку будівлю магазину загальною площею 179 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 04 червня 2007 року (т. 1 а.с. 21-23).

У пункті 18.8.3 іпотечного договору сторони передбачили право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань за кредитним договором у випадках: порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору; порушення іпотекодавцем будь-якого із зобов`язань, передбачених цим договором, тощо.

У пункті 12 сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 505000 грн.

У пункті 24 іпотечного договору міститься посилання, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, початкова ціна предмету іпотеки встановлюється в розмірі 100% від вартості, яка зазначена в п. 12 даного договору.

Також, у п. 24 сторони визначили три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що узгоджується з положеннями Закону.

Відповідно до п. 28 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця:

-Продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснювати необхідні дії від імені Іпотекодавця.

24 червня 2011 року між ПАТ «КБ «Приватбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір про переведення боргу ОСОБА_3 , згідно з яким за договором від 04 червня 2007 року № 14.11901 та додатковим договором до нього було замінено боржника на ОСОБА_1 , який зобов`язався надалі виконувати умови зазначених договорів (т.1 а.с. 25-26).

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором 24 червня 2011 року ПАТ «КБ «Приватбанк», ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали додатковий договір до іпотечного договору, відповідно до умов якого останні передали в іпотеку будівлю магазину загальною площею 178,40 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить їм на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу від 24 червня 2011 року (т.1 а.с. 23, 24-зворот).

Відповідно до п. 4 додаткового договору до іпотечного договору всі інші умови іпотечного договору не змінені цим Додатковим договором, залишаються чинними у попередній редакції, і сторони підтвердили їх обов`язковість щодо себе.

ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку із чим виникла заборгованість зі сплати кредиту, яка, згідно розрахунку наданого позивачем, станом на 15 грудня 2014 р. становить 54484,87 долари США, яка складається: 49241,73 долара США - сума кредиту, 1953,89 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 613,78 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 85 доларів США - штраф (фіксована частина) та 2590 доларів США - штраф (процентна складова) (т. 1 а.с. 59-60).

22 травня 2014 року ПАТ «КБ «Приватбанк» направило іпотекодавцям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 письмове повідомлення щодо простроченої заборгованості та передбаченого статтею 33 Закону права звернути стягнення на предмет іпотеки (т.1 а.с. 6-8).

При зверненні до суду, з урахуванням уточнень, позивач просив суд звернути стягнення на будівлю магазину загальною площею 178,40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № 14.11901/1 від 04 червня 2007 року та додаткового договору до нього) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Так, у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року по цій справі викладено правовий висновок, у якому зазначено, що аналіз положень ст.ст. 33, 36-39 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У справі, яка переглядається, умовами договору іпотеки сторони визначили три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що узгоджується з положеннями Закону.

Разом з тим, обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів його виконує.

Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

У разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленого ст. 38 Закону, резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам статей 38, 38 Закону та положенням пункту 4 частини 1 статті 215 ЦК України, і в ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

За змістом частини 5 статті 38 Закону дії щодо подальшого предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюється іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя про задоволення вимог іпотеко держателя, що передбачає право іпотеко держателя на продаж предмета іпотеки.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України, від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15.

Саме з урахуванням цих висновків, суд першої інстанції мотивував відмову у зверненні стягнення на предмет іпотеки, а саме тим, що позивач не вказав початкову ціну предмета іпотеки, визначену відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку», тоді як зазначення такої ціни є обов`язковим для реалізації предмета іпотеки за рішенням суду згідно зі статтею 39 цього Закону. Погоджену для звернення стягнення на предмет іпотеки у договорі іпотеки початкову ціну цього предмета суд не взяв до уваги, встановивши, що таке погодження мало місце для випадків застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Також, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у постанові від 29 травня 2019 року по справі № 310/11024/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що задля гарантування правової визначеності вона має відступати від попередніх висновків Верховного Суду України лише за наявності для цього належної підстави.

У вищенаведеній постанові, враховуючи обов`язковість договору для сторін (стаття 629 ЦК України), які встановили у ньому іпотечне застереження, реалізувавши принцип свободи договору (пункт 3 частини першої статті 3, стаття 627 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду для забезпечення передбачуваності правозастосовної практики й ефективного захисту прав сторін договору іпотеки відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16, за змістом якого іпотекодержатель має можливість задовольнити свої вимоги на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його продажу іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві згідно зі статтею 38 Закону, незважаючи на те, що сторони в іпотечному застереженні погодили як позасудовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя його право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що відповідно до статей 12 і 33 Закону одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону,можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателясторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року по справі № 205/578/14-2 (провадження 14-48 цс 19) Велика Палата Верховного Суду відступила від вищезазначеного висновку Верховного Суду України у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц, вказавши, що у спорах стосовно задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не є підставою для скасування такого рішення. Отже, аналогічно саме по собі незазначення позивачем початкової ціни предмета іпотеки не може бути підставою для відмови у позові іпотекодержателя про звернення на підставі рішення суду стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу такого предмета іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві.

У постанові від 12 червня 2019 року по справі № 205/578/14-2 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу у, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту незалежно від того, чи просить позивач встановити у рішенні суду право продати предмет іпотеки від імені іпотекодержателя, чи від імені іпотекодавця.

Таким чином, враховуючи, що у даній справі, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з вимогою звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя продати предмет іпотеки, тобто способу, який сторони договору іпотеки передбачили як позасудовий, колегія суддів дійшла висновку про необхідність змінити рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючі вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішенняпідлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2019 року у цій справі змінити, в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді: