ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/6421/19 Головуючий суддя І інстанції Теслікова І.І.
Провадження № 22-ц/818/1102/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з житлових правовідносин про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Кіся П.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Теслікової І.І., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Харківська міська рада, Служба у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначено, що позивач є наймачем вищевказаної квартири. За вказаною адресою також зареєстрований відповідач та його донька, онука позивача, опікуном якої є позивач. З позовної заяви вбачається, що з початку 2017 року відповідач у квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, його особистих речей у ній немає, квартирою він не цікавиться.
Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2019 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .
Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 , судовий збір у розмірі 768,40 грн.
В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначено, що позивачем при зверненні до суду не було надано відомостей, які б підтверджували, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі.

Міська рада вважає, що судом не перевірено наявність доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідача у спірній квартирі, зокрема щодо визнання ОСОБА_2 непрацездатною особою, знаходження його в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи ОСОБА_2 та відомостей щодо перешкоджання доступу в спірну квартиру.

Вказано, що судом не було взято до уваги відсутність доказів щодо відсутності звернень з питань перешкоджання або чинення перешкод в проживанні в спірній квартирі.

Послалась на те, що судом першої інстанції не було викликано відповідача через оголошення як того вимагає п. 15.15 Перехідних положень ЦПК України.

Зазначила, що ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 12.11.2019 було залучено Харківську міську раду в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Дана ухвала була отримана Харківською міською радою 19.11.2019, тобто за 2 дні до ухвалення заочного рішення, що підтверджується штампом Департаменту Діловодства Харківської міської ради на супровідному листі Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.11.2019 № 46456. Харківська міська рада надала пояснення до Червонозаводського районного суду м. Харкова по вищезазначеній справі, але ці пояснення було надані після ухвалення заочного рішення, а саме 29.11.2019, і тому не були враховані судом при прийнятті рішення.

Вважає, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували право користування спірною квартирою, яка належить на праві власності територіальній громаді міста Харкова, зокрема не надано договору найму жилого приміщення.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце її розгляду, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 10.08.1984 ОСОБА_1 було видано ордер № 920 серії А на право зайняття квартири АДРЕСА_1 .
Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 20.08.2019, 18.09.2019, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .
Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 06.06.2018 року № 353, ОСОБА_1 призначений опікуном малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно з витягом з ЄРДР № 002580 від 30.11.2017, 29.11.2017 до чергової частини Основ`янського ВП ГУНП в Харківській області надійшло повідомлення від ОСОБА_1 , про те, що 03.03.2016 року його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пішовши на роботу, не повернувся.
Відповідно до листа начальника Основ`янського ВП ГУНП в Харківській області від 19.01.2018, у відношенні ОСОБА_2 була заведена розшукова справа № 6317036 від 14.12.2017.
Згідно з листом начальника Основ`янського ВП ГУНП в Харківській області від 24.06.2019, за останньою оперативною інформацією, розшукуваний ОСОБА_2 у квітні 2019 року орендував квартиру на території оперативного обслуговування, контактів з правоохоронними органами він уникає.
За клопотанням позивача у судове засідання у якості свідків були викликані ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Свідок ОСОБА_5 повідомила, що є сусідкою позивача та їм відомо, що ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає з березня 2016 року.
Свідок ОСОБА_6 повідомив, що є сусідом позивача та з березня 2016 року він не бачив ОСОБА_2 за місцем реєстрації.
Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що вважав доведеним, що відповідач втратив право користування жилою площею за адресою реєстрації, тому що не проживає в квартирі понад встановленого строку без поважних причин, що підтверджується наданими доказами.
Наявних даних, що позивач порушив права відповідача на проживання, суду не надано.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За правилом ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Нормою ст. 72 ЖК УРСР передбачено визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судам у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Тому, позивач відповідно до вказаних норм ст.ст. 12, 81 ЦПК України та у контексті передбачених у ст.ст. 71, 72 ЖК України підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зобов`язаний у цій справі довести відсутність відповідача без поважних причин у житловому приміщенні за адресою мешкання безперервно протягом шести місяців до дня звернення до суду з цим позовом.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що факт відсутності відповідача не підтверджується письмовими доказами, і тому показання свідків не є достатніми доказами, за їх безпідставністю.

Як вбачається з Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 06.06.2018 № 353, підставою для призначення позивача ОСОБА_1 опікуном малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , були, зокрема, смерть її матері та тривала відсутність батька дитини відповідача по цій справі, який з 14.12.2017 перебуває у розшуку (довідка № 227/119-63/01/09-2018 від 19.01.2018, видана Основ`янським ВП ГУ НП в Харківській області), а.с. 9.

З огляду на це, з урахуванням відомостей щодо негативних результатів розшуку відповідача правоохоронними органами, результатів допиту свідків, які узгоджуються з письмовими доказами, за відсутності доказів іншого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що відповідач без поважних причин відсутній за місцем своєї реєстрації. Наведені з цього приводу доводи скарги стосовно необхідності перевірки додаткових доказів належним чином не обґрунтовані, що з урахуванням не спростованих вищевказаних доказів, є підставою для відхилення цих доводів скарги судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;

2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу протягом усього часу виконання таких обов`язків;

5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги протягом усього часу перебування в них;

6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі протягом усього часу перебування в ньому;

7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Всупереч положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України апелянт не спростував належними, достовірними у розумінні ст. 76 ЦПК України доказами висновки суду першої інстанції стосовно тривалого, більше шести місяців відсутності без поважних причин відповідача та не надав своїх доказів про наявність передбачених ч. 2 ст. 71 ЖК УРСР випадків, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Посилання в доводах скарги про необхідність доведення позивачем відомостей щодо перешкоджання доступу в спірну квартиру або чинення перешкод в проживанні є безпідставним, оскільки не відповідає нормам ст.ст, 71, 72 ЖК УРСР.

Колегія суддів не вважає релевантним посилання в доводах скарги на рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, оскільки обставини цієї справи різняться від тих, що стали підставою для звернення заявника до згаданого міжнародного суду.

Посилання в доводах скарги на порушення судом передбаченого ст. 47 Конституції України права на житло також є безпідставним, оскільки у справі відсутні докази про те, що у разі повернення відповідача у нього існують перешкоди для вселення у квартиру до свого батька та малолітньої доньки.

Згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У матеріалах справи відсутні відомості про те, що суд першої інстанції викликав відповідача, місцезнаходження якого з дати оголошення у розшук, 14.12.2017, - не відоме, що є порушенням визначеного ч. 11 ст. 128 ЦПК України порядку виклику відповідача. Однак у даному випадку розглядається скарга не відповідача, а Харківської міської ради третьої особи, тому за змістом п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України таке процесуальне порушення має формальний характер та інтересів апелянта не стосується, тому не може бути підставою для скасування законного за своїм змістом рішення.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Підстави для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.
Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення лише у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлений 13 лютого 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.