Дата документу 07.02.2020
Справа № 501/1870/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідачів:

1 ОСОБА_2

2 ОСОБА_3

предмет та підстави позову: про стягнення заборгованості

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_4 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

11 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, згідно якого просить суд стягнути з відповідачів солідарно на його користь суму позики у розмірі 52 000 доларів США.

Позов мотивований тим, що 12 лютого 2015 року він (позивач) уклав з ОСОБА_2 в усній формі договір позики та відповідно до розписки від 12.02.2015 року передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 52 000,00 доларів США строком на один рік. Кошти, які отримав відповідач ОСОБА_2 були потрачені на сімейні потреби. Станом на 10.07.2018 року кошти не повернуті.

Позивач вказує в позові, що на цей час йому запропонували викупити своє майно, в якому він мешкає, але він позбавлений можливості викупити кімнату, оскільки всі кошти, які він планував витратити на покупку свого житла знаходяться в користуванні відповідачів.

Посилачись на те, що подружжя має відповідати як солідарні боржники, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідачка ОСОБА_3 10 серпня 2018 року надавла до суду відзив на позовну заяву, просила суд відмовити в задоволенні позову (а.с.37), посилаючись на те, що вона своєї згоди про отримання у борг коштів не давала, їй нічого не відомо щодо розписки від 12.02.2015 року, але в суді розглядається справа №501/2887/16-ц про стягнення заборгованості за договором позики, де предметом є один і той же борг. Відповідач стверджує у відзиві, що ОСОБА_1 навмисно вводить суд в оману та хоче отримати за один і той же борг кошти два рази.

Відповідач ОСОБА_2 10 серпня 2018 року надав до суду відзив на позовну заяву, просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с.40), посилаючись на те, що дана розписка є підробленою копією розписки, так як основний документ, яким підтверджуються боргові зобов`язання відповідача перед позивачем була укладена не в 2015 році, а в 2013 році, з приводу чого вже слухається справа в тому ж суді. Відповідач стверджує, що дата на розписці від 2015 року була підроблена, так як у 2015 році розписок ОСОБА_1 не надавав. На той час кошти, що були надані йому ОСОБА_1 не були повернуті, тому він (відповідач) не мав наміру позичати додаткові грошові кошти у позивача.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 20.07.2018 року відкрито провадження у справі (а.с.27-28).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 20.07.2018 року заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову повернуто заявнику (а.с.29-31).

Ухвалами Іллічівського міського суду Одеської області від 15.11.2018, 13.06.2019 призначено по справі судову почеркознавчу експертизу (а.с.99-100, 134-135).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до копії розписки від 12 лютого 2015 року вбачається, що ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 суму в борг в розмірі 52 000 доларів США, зобов`язується повернути протягом року (а.с.8).

Оригінал розписки досліджено в суді і міститься в матеріалах справи (а.с.96).

Відповідно до висновку експерта №9370 від 19.09.2019 року встановлено, що запис дати «12 февраля 2015 года» в розписці, датованій 12 лютого 2015 року, від імені ОСОБА_2 про взяті в борг від ОСОБА_1 кошти в сумі 52000 доларів США строком повернення один рік, відсутні ознаки внесення змін первинного тексту, шляхом внесення виправлень, дописок, тощо. Запис дати «12 февраля 2015 года» та текст розписки виконано однаковою кульковою ручкою в один період часу. Розписку виконано в період березень 2015 вересень 2014 року, який включає дату вказану в документі (а.с.158-171).

Відповідно до висновку експерта №9369 від 19.09.2019 року встановлено, що рукописний текст розписки від 12 лютого 2015 року від імені ОСОБА_2 про отримання у борг грошей у сумі 52 000 доларів США, а також підпис від імені ОСОБА_2 під вказаним рукописним текстом виконані ОСОБА_2 (а.с.173-182).

Також, судом досліджено копії:

- договору купівлі-продажу від 16.12.2008 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , згідно якого ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_6 29/50 частин квартири АДРЕСА_1 (а.с.9);

- договору купівлі-продажу від 16.11.2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , згідно якого ОСОБА_1 продав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2 . Згідно п.3 договору продаж квартири здійснено за 9390 грн. (а.с.10);

- заяви ОСОБА_9 про її намір продати належні їй 21/50 часток у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.11);

- рахунку на оплату слухового апарату на ім`я ОСОБА_1 від 29.11.2017 року на суму 9630,00 грн. (а.с.123);

- рахунку-повідомлення на ім`я ОСОБА_1 від 03.05.2018 року (а.с.13);

- талону повідомлення №216 від імені ОСОБА_2 (а.с.39);

- розписки від 28.11.2013 року, згідно якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 по договору позики від 28.11.2011 року грошову суму в розмірі 52 000 доларів США (а.с.41);

- ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 31.01.2017 року по справі №501/2887/16-ц, якою накладено арешт на кв. АДРЕСА_3 (а.с.42);

- рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12.03.2019 року по справі №501/2887/16-ц, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 52 000 доларів США, судовий збір у розмірі 8000,00 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено (а.с.119-121);

- талону повідомлення №132 від 14.05.2019 року від імені ОСОБА_2 щодо неправомірних дій з боку ОСОБА_1 (а.с.123);

- договору позики від 28.11.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до якого ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти у розмірі 40000 доларів США, зі строком повернення 01.12.2012 року (а.с.194).

IV. Оцінка Суду.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс13 висловлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Постановою Верховного суду України у справі № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року визначено, що підтвердженням договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів у борг та містить умови їх повернення.

З викладеного суд робить висновок, що боргова розписка повинна складатися та містити відповідний зміст і форму написання.

Розписка в отриманні грошових коштів повинна бути написана власноручно та складена в рукописній (не машинописної) формі; боржник (позичальник) повинен заповнити її самостійно, своєю рукою в присутності позикодавця; у розписці повинна бути вказана прописом дата (число, місяць і рік) складання розписки і місце (місто, селище і т.д.) її складання, зазначені реквізити дозволять, при необхідності, чітко відновити події, при яких відбувалося складання розписки; у тексті розписки про отримання грошей має бути чітко прописано, що дана розписка свідчить про отримання грошових коштів позичальником від позикодавця в момент її підписання позичальником.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику (ВС/КЦС, справа №69/3340/16-ц,22.08.19).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Судом встановлено, що 12 лютого 2015 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 розписку, у якій вказав, що взяв в борг у ОСОБА_1 в борг 52 000 доларів США, які обіцяє віддати йому на протязі року.

В судовому засіданні ОСОБА_2 зеперечив факт отримання у позивача грошових коштів у позику в момент написання розписки, посилається на складання розписки у зв`язку з вимогою ОСОБА_1 щодо повернення раніше отриманих коштів за договором позики від 28.11.2011 року в сумі 40000 доларів США та 12000 доларів США процентів за користування позикою (разом 52000 долдарів США), по якому судом прийнято рішення.

Суд, у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив розписку від 12 лютого 2015 року і дійшов висновку, що вона не містить відомостей щодо отримання ОСОБА_2 у ОСОБА_10 грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факт передачі коштів 12 лютого 2015 року, або у будь-який інший день.

Суд доходить до висновку про недоведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики, чим мотивовано позов.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення боргу, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не підлягають задоволенню.

Крім того, суд звертає увагу, що рішенням Іллічівського міського суду від 12 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача грошові кошти (суми боргу) у розмірі 52 000,00 доларів США (пятдесят дві тисячі доларів США) (а.с.119-121).

Згідно частини 1 мотивуючої частини рішення вказується, що:

«До Іллічівського міського суду Одеської області 12.12.2016 року звернувся позивач ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів (т.1 а.с.1-4).

Позовна заява мотивована тим, що 28 листопада 2011 року, позивач ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 в письмовій формі договір позики, згідно з яким передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 40000,00 доларів США (сорок тисяч доларів США), що на день складання уточненої позовної заяви складає за офіційним курсом НБУ (1 долар 27,95 гривень) 1 118 000 гривень. (один мільйон сто вісімнадцять тисяч гривень 00 копійок).

При фактичному одержанні вказаної суми ОСОБА_2 також була надана розписка від 28.11.2011 року. Згідно договору позики ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошові кошти до 01 грудня 2012 року та сплатити 15% річних за користування грошовими коштами. Кошти, які отримав ОСОБА_2 були потрачені на сімейні потреби, а саме на будівництво будинку та ремонт у квартирі».

Також, відповідно до частини ІV мотивуючої частини вказаного рішення судом встановлено, що:

«28.11.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 28.11.2011 року, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти у розмірі 40000 доларів США, зі строком повернення 01.12.2012 року. Також ОСОБА_2 підписав розписку від 28 листопада 2013 року на суму 52 000 доларів США (а.с.11). Відповідач свого зобов`язання не виконав, грошові кошти позивачеві не повернув. ОСОБА_2 у судовому засіданні визнав, що брав у борг за договором позики кошти у розмірі 40000 доларів США».

Вказане рішення суду не набрало законної сили.

Отже, суд доходить до висновку, що між сторонами вирішується спір щодо боргу у розмірі 52 000 доларів США, який є єквівалентним даному предмету спору.

Оскільки розписка від 12 лютого 2015 року не підтверджує факт отримання ОСОБА_2 коштів у борг в момент написання розписки, тому відсутнє існування між сторонами договірних правовідносин за договором позики. На підставі викладеного в задоволенні позову слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263 Цивільного- процесуального кодексу України, Суд, -

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити повністю.

2. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду.

4. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

5. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

6. Повний текст рішення виготовлено 07 лютого 2020 року.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко