Провадження №22-ц/824/8283/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання договорів дарування житлового будинку і земельної ділянки недійсними та визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати:

- недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , що укладений між ним та відповідачем ОСОБА_4 (змінено прізвище на ОСОБА_5 ), зареєстрований за №24;

- недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,0766 га, що укладений між ним та відповідачем, зареєстрований за №24;

- визнати за ним право власності на спірне нерухоме майно.

Свій позов обґрунтував тим, що 22.12.2012 року він видавав на ім`я відповідача довіреність, якою уповноважив останнього на продаж житлового будинку та земельної ділянки. 22.07.2014 року між сторонами було укладено договори дарування, відповідно до яких позивач подарував відповідачу належне йому на праві власності спірне нерухоме майно. В той же день (22.07.2014 року) відповідач власноручно написав розписку, в якій зобов`язався після продажу спірного будинку віддати позивачу 2/3 частини від його вартості.

В березні 2016 року позивачу стало відомо про продаж 31.10.2014 року спірного майна ОСОБА_1 і він звернувся до ОСОБА_4 з претензією для виконання домовленостей.

Сторони є близькими родичами і такий перехід права власності був фіктивним з метою його догляду та утримання. Укладаючи спірні договори, позивач був введений в оману відповідачем, який насправді не мав намір його доглядати, а переслідував корисні інтереси. За таких умов позивач вважає, що є підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними з підстав їх фіктивності.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2020року позов задоволений частково, визнано недійсними оспорювані договори дарування від 22.07.2014 року, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, третя особа ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає таким, що підлягає частковому скасуванню з підстав невідповідності викладених у рішенні суду висновків обставинам справи та з підстав неправильного застосування норм матеріального права. При вирішенні справи суд посилався на аргументи, які є взаємовиключними, а деякі із них протирічать положенням Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року. Крім того судом неправильно застосовані норми ст.234 ЦК України. Із зазначених підстав просить рішення суду скасувати в частині визнання договорів недійсними.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Вважає, що судом першої інстанції були правильно встановлені обставини справи та ухвалене судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач повністю підтримав апеляційну скаргу. Вважає, що судове рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, які були предметом розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання оскаржуваних правочинів фіктивними, суд першої інстанції виходив насамперед з того, що з врахуванням довіреності від 22.12.2012 року та виданої розписки від 22.07.2014 року сторони під час укладання оспорюваних правочинів мали на меті не передачу у власність відповідача спірного майна, а свідомо прагнули до його продажу з подальшим розподілом між собою у визначених частках отриманих від такої реалізації грошових коштів, що суперечить правовій природі договору дарування. Продаж спірного майна відповідачем третій особі ОСОБА_1 через три місяці після прийняття цього майна у дар від позивача підтверджує вказані приховані наміри сторін. За таких умов вказані правочини є фіктивними.

З наведеною позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, враховуючи наступне:

Судом першої інстанції при розгляді справи жодним чином не було звернуто увагу на те, що відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Разом з тим правовим наслідком договору дарування є перехід правовідносин на певний об`єкт від однієї особи до іншої. Підтверджуючи фактичну передачу права власності на спірні об`єкти від позивача до відповідача, суд першої інстанції робить з цього висновок про фіктивне укладання правочину, що суперечить самому визначенню фіктивного правочину. Одразу після цього суд першої інстанції робить висновок про те, що фактично сторонами було укладено правочин щодо продажу предмету договору з подальшим розподіленням між собою у визначених частках отриманих від такої реалізації коштів.

У відповідності до положень ст. 235 ЦК України правочин, який вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, може бути визнаний удаваним, однак ніяк не фіктивним. В той же час вимога щодо визнання такого правочину удаваним в ході розгляду справи не заявлялася, відтак відповідно до встановленого принципу диспозитивності судового розгляду оцінка оспорюваного правочину як удаваного ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом не здійснювалась та й не могла бути здійснена.

Зважаючи на викладене колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що заявлена позивачем вимога про визнання спірних договорів дарування фіктивними не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи, вказані договори не можуть бути визнані фіктивними за даних обставин, відтак рішення суду про задоволення позовних вимог не може вважатися законним.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України серед підстав для скасування апеляційним судом судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, зважаючи на невірне вирішення справи судом першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в його задоволенні.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2020 року скасувати частково та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 в частині визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 22.07.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Мотицьким І.Л. від 22.07.2014 року відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_2 в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,0766 га, кадастровий номер :01:014:0053, яка розташована по АДРЕСА_1 , укладеного 22.07.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , відмовити.

В решті рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько