Справа № 459/1960/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І.
Провадження № 22-ц/811/833/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року м. Львів

Справа № 459/1960/17

Провадження № 22-ц/811/833/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_4

на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 січня 2018 року у складі судді Рудакова Д.І.

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 10 січня 2018 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом їх виселення із вказаного житла.

Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 213,33 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 .

З рішенням не згідна, вважає що суд не повно з~ясував обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

В апеляційній скарзі посилається на те, щовона на законній підставі набула право на проживання та користування житловою площею, так як прийняла спадщину.

Вказує, що з нею проживають син ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яких вона неодноразово намагалась зареєструвати на спірній житловій площі але по причині ненадання згоди позивачами, діти по сьогоднішній день ніде не зареєстровані, так як іншого житла в них немає. Позивачі не заперечували в судовому засіданні, що на спірній житловій площі проживають її малолітні діти, без реєстрації.

Також зазначає, що згідно витягу з медичної карти амбулаторного хворого №21619 виданого 31.01.2017 року, її син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 перебуває на обліку та час від часу знаходиться на стаціонарному лікуванні, у відділі променевої терапії з діагнозом -Гострий лімфобластний лейкоз. Пізній ізольований кістково - мозковий рецидив, ремісія П.( РАК), крім того, син періодично лікується в КЗ ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр» у відділенні гематології та інтенсивної хіміотерапії.

На думку скаржника, виконавча служба не вправі буде виселити дітей, так як в рішенні суду цього не зазначено.

Вказує, що суд спочатку мав визнати її та членів її сім`ї такими, що втратили право на спірне житло, а лише після цього виселити.

Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апелянт та відповідачі в судове засідання не з`явились, однак належним чином повідомлялись та від представника апелянта надійшла заява про розгляд без її участі.(т.2 а.с.83-87)

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає зазначеним вимогам.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, що позивачі є власниками будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтв про право власності за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 успадкували після смерті своєї матері ОСОБА_9 по 1/2 частині будинку по АДРЕСА_1 зазначені правовстановлюючі документи не скаржувались відповідачами та не скасовані в установленому закону порядку. .(а.с.5-8)

Відповідачі зареєстровані у вказаному вище будинку та лише вони проживають у ньому, що стверджується відповідними копіями довідки від 12.09.2016 року № 9180 та акту від 27.03.2017 року та такі як встановлено судом не є родичами позивачів.(т.1а.с.9,Т.2 а.с.36-38) відповідно записів актів про народження.

Як видно з копії повідомлення ТОВ «ЛЬВІВГАЗ ЗБУТ» від 24.03.2017 року станом на 22.03.2017 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) обліковується заборгованість на суму 1948,84 грн.

Відповідно до повідомлення КП «Комунальник» від 27.09.2017 року заборгованість за вивезення твердих побутових відходів по житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 станом на 31.08.2017 року становить 1 448,91 грн.

Згідно з повідомленням ПАТ (ПрАТ) «ЛЬВІВОБЛЕНЕРГО» Шахтне відділення електропостачання від 27.09.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 станом на 27.09.2017 року існує заборгованість в сумі 561,36 грн.

У відповідності до ст. 12 Загальної декларації з прав людини, прийнятої і проголошеної в резолюції 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.

Згідно із ч. 1 ст. 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, ратифікований Указом Президії Верховної Ради УРСР № 2148-VIII від 19.10.1973 року, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживають належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права, визнаючи важливе значення в цьому відношенні міжнародного співробітництва, основаного на вільній згоді.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна 17.07.1997 року приєдналася, зокрема, до Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Тобто, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наводить на висновок про те, що власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь-які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.

Варто зазначити, що у рішенні № 31107/96 від 25.03.1999 року по справі «Ятрідіс проти Греції» та рішенні № 22603/02 від 22.11.2007 року у справі «Україна-Тюмень» проти України», Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що «втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне. Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів».

При цьому, як вбачається зі змісту ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Тобто, вищевказане законодавче положення закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 червня 2018 року у справі № 521/213/16-ц та у постанові від 14 лютого 2018 року у справі 370/1822/15.

Отже, на підставі вищевикладеного можна дійти до висновку, що визначальним принципом права приватної власності у наведених правових актах та практиці Європейського суду з прав людини, Верховного Суду являється загальновизнаний принцип непорушності права власності, який трактується, як право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб.

При цьому, за приписами ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Згідно із ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відтак, зазначене законодавче положення визначає право власника житлового будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 червня 2018 року у справі № 156/10/17.

Більше цього, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу УРСР слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру від будь-яких осіб.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 372/4969/15-ц.

Поряду із цим, у розумінні приписів ст. 391 Цивільного кодексу України, право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

При цьому, однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 910/19865/17.

Таким чином, у спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно, а суду для правильного вирішення спору слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно.

До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/73/17.

Відтак, з огляду на те, що позивачі є власниками, що підтверджується наявними доказами у справі, а у матеріалах справи відсутні будь-які належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які свідчать про наявність правових підстав відповідно до яких відповідачі мають право проживати у оспорюваній квартирі, при цьому, перешкоджаючи позивачам у повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2020р

Головуючий

Судді