КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 753/6831/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6955/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Заставенко М.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права власності та визнання недійсним свідоцтва,

за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4

та ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2020 року,

встановив:

у серпні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень (від 19 жовтня 2018 року) просив встановити факт майнового права ОСОБА_1 на частину квартири АДРЕСА_1 , визнати за ним право власності на ј частину квартири, визнати недійсним Свідоцтво про право власності на квартиру, видане ОСОБА_2 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У Відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_2 просить їх відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення

ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_4 , представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що його батьки - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.08.1988. Він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 і зареєстрований з 26.04.1994 за адресою: АДРЕСА_1. Ордер на цю квартиру було видано в 1994 році ОСОБА_2 , на сім`ю з чотирьох осіб: вона, чоловік ОСОБА_3 , сини ОСОБА_1 та ОСОБА_7 17.01.1996 було видано Довідку про повну сплату пайового внеску за квартиру. 07.12.1998 Головним управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації ОСОБА_2. було видано Свідоцтво про право власності на вказану квартиру серії НОМЕР_1. Позивач вважає, що вказане свідоцтво є недійсним, оскільки ОСОБА_2 приховала документи про набуття ним права власності на ј частину квартири та не визнає за ним такого права. Згідно мирової угоди від 24.06.1998, укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в справі про поділ майна подружжя, ОСОБА_3 відмовився від належної йому Ѕ частини квартири на користь своїх дітей. Тому позивач просив встановити факт його майнового права на ј частину вказаної квартири, визнати за ним право власності на ј частину квартири, визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, видане Головним управлінням житлового забезпечення КМДА серії НОМЕР_1 07.12.1998 ОСОБА_2 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірну квартиру виникло у ОСОБА_2 відповідно до вимог діючого на той час законодавства після сплати нею пайового внеску в ЖБК. Мирова угода від 24.06.1998 не була затверджена судом відповідно до вимог ЦПК УРСР, і судом не встановлено підстав для визнання за позивачем права власності на ј частину квартири.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення діючого на час виникнення даних правовідносин - Закон України «Про власність», КпШС УРСР, ЖК УРСР.

Як видно з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 була членом ЖБК «Ізумруд-2» з 1992 року на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 10.12.1992. В 1994 р. їй було видано ордер №101340 на жиле приміщення в будинку ЖБК «Ізумруд-32» на право зайняття жилого приміщення жилою площею 41,95 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на сім`ю з чотирьох осіб: вона, ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 . Згідно Довідки від 25.11.1998 пайовий внесок за квартиру був повністю сплачений 17.01.1996. 07.12.1998 Головним управлінням житлового забезпечення КМДА ОСОБА_2, було видано Свідоцтво про право власності на вказану квартиру серії НОМЕР_1 .

Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання позивача на Мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 24.06.1998 як підставу виникнення у нього права власності на ј частину квартири. З тексту вказаної угоди слідує, що ОСОБА_3 відмовляється від своєї частки в кв. АДРЕСА_1 на користь своїх дітей - ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Вказана мирова угода не була затверджена судом в установленому законом порядку. Відповідно до ст. 179 ЦПК України (який був ведений в дію з 01.01.1964 та втратив чинність з 01.09.2005) заява про умови мирової угоди сторін заноситься до протоколу судового засідання і підписуються відповідно позивачем, відповідачем або обома сторонами. Якщо мирова угода сторін викладена в адресованій суду письмовій заяві, ці заяви додаються до справи, про що зазначається в протоколі судового засідання. До затвердження мирової угоди сторін суд роз`яснює позивачеві або сторонам наслідки відповідних процесуальних дій. Про затвердження мирової угоди сторін суд постановляє ухвалу, якою одночасно закриває провадження в справі. В ухвалі повинні бути зазначені умови затверджуваної судом мирової угоди сторін. В разі незатвердження мирової угоди сторін суд постановляє про це мотивовану ухвалу.

Натомість позивач додав до позовної заяви копію вступної та резолютивної частини рішення Харківського районного суду м. Києва від 24 червня 1998 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, яким було розділено спільне майно подружжя та виділено у власність ОСОБА_2 кв. АДРЕСА_1 , переведено на неї особовий рахунок, виселено ОСОБА_3 із вказаної квартири.

Доводи, викладені представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в апеляційній скаргах є аналогічними доводам, які зазначає в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 , всі були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Так, відповідно до статті 12 Закону України «Про власність» (який був чинним з 15 квітня 1991 року та втратив чинність на підставі Закону N 997-V від 27.04.2007) праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

В позовній заяві позивач посилався на положення чч. 1 та 2 ст. 190 СК України, відповідно до якої той з батьків, з ким проживає дитина, і той з батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини в зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (жилий будинок, квартиру, земельну ділянку, тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина і той з батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. Вказана норма матеріального права не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки СК України був введений в дію з 01.01.2004. Положеннями КпШС України (введений в дію з 01.01.1970 та втратив чинність з 01.01.2004) не було передбачено такої підстави для набуття права власності.

В ч. 1 статті 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Відповідно до вимог статті 28 КпШС України(який був чинним на час виникнення даних правовідносин), в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Частина 1 статті 29 КпШС України передбачала, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами. Належно дослідивши й оцінивши надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не надав належних та достатніх доказів того, що у нього виникло право власності на ј частину вказаної квартири.

Також є необґрунтованими доводи апелянтів про невідповідність висновку суду першої інстанції встановленим обставинам, оскільки суд зробив висновок про те, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, однак не визнав з цієї підстави Свідоцтво про права власності на квартиру недійсним. Позивачем по справі є ОСОБА_1 , який звернувся до суду за захистом свого цивільного права, оскільки вважав, що йому належить ј частина квартири і предметом спору у даній справі не є поділ спільного сумісного майна подружжя.

Правонаступником Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації) є Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідно до Положення, затвердженого Розпорядженням КМДА від 10.06.2003 №1000 (зі змінами, внесеними Розпорядженням КМДА від 29.12.2012 №2377).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 26 серпня 2020 року.

Головуючий

Судді