Справа № 309/2511/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 січня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 309/2511/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Хустського районного суду від 22 березня 2018 року, головуючий суддя Кемінь В.Д., -

встановив:

11.08.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи наступним.

08.07.2015 ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 в позику 2000,00 дол. США, що підтверджується розпискою позичальника. Відповідач не виконав зобов`язання та відмовляється повертати кошти. Станом на 16.06.2017 гривневий еквівалент за офіційним курсом НБУ коштів у сумі 2000,00 дол. США становив 52000,00 грн.

Позичальник зобов`язаний повернути кредитору отримані в позику кошти у визначений договором строк, доказом укладення договору позики може виступати розписка позичальника (ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України). Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, повинен відповідно до ст. 549 ЦК України сплатити неустойку (пеню), в силу вимог ст.ст. 625, 1050 ЦК України повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних із простроченої суми.

Беручи до уваги дату виникнення заборгованості (08.08.2015), обчислена з бази нарахування 52000,00 грн виходячи з подвійної облікової ставки НБУ пеня за 678 днів у періоді з 08.08.2015 по 16.06.2017 становить 34968,21 грн, за цей же період 3% річних становлять 2898,00 грн, а інфляційні нарахування за період із серпня 2015 року по червень 2017 року становлять 12888,75 грн. Загальна сума заборгованості, що належить до стягнення, становить 67786,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_1 просив стягнути на його користь із ОСОБА_2 заборгованість у сумі 67786,00 грн.

Заочним рішенням Хустського районного суду від 22.03.2018 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 67786,00 грн, з яких 52000,00 грн основний борг, 2898,00 грн 3% річних, 12888,75 грн інфляційне збільшення боргу, а також стягнуто з відповідача на користь позивача 677,87 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Ухвалою Хустського районного суду від 10.12.2018 заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, оскільки борг, який виник із договору позики, не був своєчасно повернутий кредитору позичальником. Заочний розгляд справи був проведений із дотриманням вимог цивільного процесуального закону, з належним повідомленням відповідача про час і місце розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Наводить у скарзі такі доводи.

Відповідач належним чином виконував свої процесуальні обов`язки, з`являвся в судові засідання, тоді як такі постійно відкладалися саме через неявку позивача та його представника. В останнє судове засідання відповідач не з`явився, оскільки не був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи. Відповідач перебував за кордоном і не міг ані отримати повістку, ані ознайомитися з оголошенням у газеті «Новини Закарпаття» про виклик його до суду.

Відсутність відповідача в судовому засіданні позбавила його можливості надати суду заперечення та необхідні докази щодо часткового виконання зобов`язання та призвела до ухвалення незаконного рішення. Надати ці докази відповідач самостійно не може, оскільки сплачував позивачу кошти на банківський рахунок, квитанції в нього не збереглися, а банк йому відповідної інформації про зарахування коштів позивачеві не надає.

Просить рішення суду скасувати, у позові відмовити.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 27.01.2020 прийнято відмову ОСОБА_1 , вчинену його представником адвокатом Решетарем В.В., від позову до ОСОБА_2 про стягнення боргу в частині вимоги про стягнення інфляційних нарахувань за період із серпня 2015 року по червень 2017 року в сумі 12888,75 грн, заочне рішення Хустського районного суду від 22.03.2018 в частині задоволення вимоги про стягнення інфляційних нарахувань в сумі 12888,75 грн визнано нечинним, провадження в справі за цією вимогою закрито.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: відповідача ОСОБА_2 , який апеляцію з урахуванням відмови позивача від частини вимог підтримав, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Решетаря В.В., які скаргу не визнали, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо позики в редакції, що була чинною на час їх виникнення.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ч. 1 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 10 47 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі…, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ст. 1049 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Відповідно до вказаних вимог закону та положень ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 530, 610-612, 614, 622-625, 1050 ЦК України, цивільні права та обов`язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; позичальник зобов`язаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, виконати зобов`язання у відповідний строк, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою п`ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України).

Встановлено, що 08.07.2015 ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 2000,00 доларів США, які зобов`язався повернути позивачу по спливу одного місяця. Цей факт підтверджується розпискою, виданою ОСОБА_2 08.07.2015 ОСОБА_1 такого змісту (дослівно): « ОСОБА_1 від ОСОБА_2 Розписка. Я взяв 2000 $ (дві тисячі доларів США) сроком на один місяць. Кожен місяць якщо не віддаю 200 $ штраф. 200 + 150 = 350 ящиків. 08.07.2015 р ОСОБА_2 (підпис)» (а.с. 9.). Оригінал розписки знаходиться у ОСОБА_1 , був оглянутий апеляційним судом у судовому засіданні за участю ОСОБА_2 , який визнав факт отримання 2000,00 дол. США та видачу ним указаної розписки про це ОСОБА_1 .

Таким чином, строк повернення коштів (строк виконання зобов`язання) настав 08.08.2015.

Під час апеляційного розгляду справи сторони дали такі за змістом пояснення:

відповідач ОСОБА_2 :

вони з ОСОБА_1 є приватними підприємцями, ОСОБА_1 закуповував ягоди, гриби і т.п. товари, а відповідач такі товари постачав;

він дійсно отримав від ОСОБА_1 указані 2000,00 дол. США, написав зазначену розписку, але ці кошти були призначені для заготівлі товару, який він на ці гроші закупив і привіз товар (дикоростучі ягоди в отриманих від ОСОБА_1 ящиках (тарі), що були вказані в розписці) ОСОБА_1 через 2-3 дні після отримання грошей, але привіз товару трохи менше, ніж на 2000,00 дол. США;

тому розписка не має характеру боргової;

підтвердження поставки товару, передачі його ОСОБА_1 і розрахунків за товар він не має, оскільки між ними не були оформлені договірні відносини, не було договору купівлі-продажу;

різницю за непоставлений товар, а саме, 10000,00 грн він одним платежем із вказівкою на платника « ОСОБА_2 » та призначення платежу «повернення коштів» переказав («скинув») у жовтні-листопаді 2015 року на банківську картку ОСОБА_1 , водночас після цього пояснював, що: не пам`ятає, коли саме переказав кошти, але це було в періоди з вересня по листопад 2015 року, 2016 року, 2017 року або 2018 року; «скидував» кошти заступнику ОСОБА_3 В.С. Селебінці; у ОСОБА_1 була картка ще в іншому банку;

таким чином, він повернув ОСОБА_1 близько 40000,00 грн товаром, а решту 10000,00 грн переказом коштів на банківську картку;

позивач ОСОБА_1 :

вони з ОСОБА_2 дійсно є приватними підприємцями і той був постачальником сезонних товарів, які закуповував ОСОБА_1 , але позивач ніколи нікому не надавав коштів на закупівлю товару (не давав грошей наперед), а розраховувався лише за фактом поставки товару, тим більше, для закупівлі товару могли б даватися гривні, а не долари, надання яких для нього на придбання товару взагалі неможливе;

щодо спірних коштів, то ОСОБА_2 після закінчення сезону просив у нього кошти, казав, що має бізнес, займається горіхами, тому йому треба позичити кошти максимум на місяць, за що навіть обіцяв передати йому в заставу автомобіль «Фольксваген»;

ящики були вказані в розписці просто тому, що ОСОБА_2 був їх винен, вони залишилися в нього з попередньої поставки;

одного разу ОСОБА_2 брав з його складу на продаж яблука і міг за це перераховувати кошти, але стосовно спірного боргу, то взяті в борг кошти він мав повернути так, як їх взяв.

Під час апеляційного розгляду справи апеляційний суд виконуючи вимоги ст. 12 ч. 5 п.п. 1, 3, 4, ст. 214 ч. 2, ст. 263 ч. 5 ЦПК України та враховуючи, що судом першої інстанції було ухвалено заочне рішення в справі, забезпечуючи права сторін на доказування задовольнив клопотання відповідача ОСОБА_2 про отримання від позивача ОСОБА_1 та від АТ КБ «ПриватБанк» банківських виписок для з`ясування обставин, на які посилався відповідач, щодо зарахування частини належних з нього коштів (10000,00 грн) на банківський рахунок ОСОБА_1 Виписка, надана ОСОБА_1 щодо руху коштів за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 за рахунком банківської картки (останні цифри номера картки 4114), знаходиться на а.с. 148-149, виписка, надана АТ КБ «ПриватБанк» щодо руху коштів за період з 2015 року по 2018 рік за рахунком банківської картки (останні цифри номера картки 6178) на підставі ухвали апеляційного суду від 11.12.2019, надійшла до суду 20.01.2020 при листі № 20.1.0.0.0/7-20191221/1983.

Оглянувши в судовому засіданні банківські виписки, ОСОБА_2 визнав, що у жодному з періодів з вересня по листопад 2015 року, 2016 року, 2017 року і 2018 року надходження від нього 10000,00 грн на банківський рахунок ОСОБА_1 не зафіксоване. Доказів сплати належних за розпискою коштів шляхом банківського переказу (квитанції, чеки тощо) відповідач ОСОБА_2 не надав.

У справі немає жодних належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів щодо господарських відносин між сторонами в розумінні ст.ст. 2, 3, 42, 55, 173-175 ГК України та інших норм законодавства, щодо купівлі-продажу, поставки товарів (ст.ст. 655, 712 ЦК України) тощо, як немає таких доказів і щодо стосунку до господарських відносин розписки ОСОБА_2 від 08.07.2015 про отримання від ОСОБА_1 2000,00 доларів США. Пояснення сторін щодо їх статусу як суб`єктів підприємницької діяльності, а також пояснення ОСОБА_2 про отримання спірних 2000,00 дол. США в рамках такої діяльності та про повернення боргу товаром і грішми не ґрунтуються на доказах.

Понад те, беручи до уваги норми ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 533 ЦК України, ст. 2 ч. 2, ст. 5 ч. 2 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» слід констатувати, що у справі відсутні будь-які докази, які б могли слугувати підставами для висновку про наявність у сторін права для здійснення відповідно до закону господарської діяльності з розрахунками в іноземній валюті (зокрема, в доларах США) та про фактичне здійснення таких розрахунків.

Не оформивши свої господарські та розрахункові відносини (якщо про такі для відповідача йшлося) документально, відповідач ОСОБА_2 позбавив себе можливості у належний процесуальний спосіб доводити стосунок розписки від 08.07.2015 до таких відносин, спростовувати відповідну правову позицію позивача ОСОБА_1 про наявність між сторонами саме позикових відносин.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про укладення між сторонами договору позики та порушення позичальником ОСОБА_2 , який не повернув позику у визначений договором строк, своїх обов`язків за договором. Відповідач не довів відсутності своєї вини в порушенні зобов`язання, його твердження про повернення боргу бездоказові, суперечливі та ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Натомість правова позиція позивача ОСОБА_1 щодо підстав, з яких виник спір, ґрунтується на доказах, є послідовною, відповідає обставинам справи та не спростована відповідачем.

Попри вказівку в позовній заяві також на пеню в сумі 34968,21 грн, ці нарахування не були пред`явлені до стягнення, а від вимоги про стягнення інфляційних нарахувань в сумі 12888,75 грн позивач відмовився в апеляційному суді.

Відповідач, який виходив з того, що повернув борг, власне розрахунок пред`явленого до стягнення боргу не оспорював і не спростовував. Позивач реалізуючи своє право на визначення меж позову та стягнення боргу в національній валюті розрахував борг станом на 16.06.2017 у гривнях і визначив належну до стягнення суму позики у 52000,00 грн, тоді як за офіційним курсом НБУ 1 дол. США/26,007115 грн на цю дату еквівалентом 2000,00 дол. США є 52014,23 грн. Пред`явлення до стягнення меншої суми є правом позивача і не порушує прав відповідача.

Отже, доводи відповідача ОСОБА_2 по суті спору необґрунтовані та не можуть бути враховані. Водночас заслуговують на увагу доводи апеляції щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Відповідач ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 12). Як убачається з матеріалів справи, в судове засідання, що було призначене на 22.03.2018, відповідач ОСОБА_2 викликався шляхом публікації судом оголошення в газеті «Новини Закарпаття» за 13.03.2018 (« 19 (4730)) (а.с. 32). В судовому засіданні відповідач участі не брав, у справі було ухвалено заочне рішення (а.с. 34-38).

Таке вирішення питання про повідомлення відповідача, який має зареєстроване місце проживання, про час і місце розгляду справи та про можливість заочного розгляду справи не відповідає вимогам ст.ст. 128, 130, 280 ЦПК України, які пов`язують можливість заочного розгляду справи саме з належним повідомленням відповідача про судовий розгляд, яким оголошення в газеті в даному випадку не є.

За цих умов відповідач, який не взяв участі в судовому засіданні, в якому було ухвалено заочне рішення, не може вважатися таким, що був належно повідомлений про час і місце розгляду справи.

Розгляд справи судом за відсутності учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, є обов`язковою підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення (ст. 376 ч. 3 п. 3 ЦПК України).

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 3 п. 3 ЦПК України апеляцію відповідача ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення суду скасувати, позов ОСОБА_1 в підтриманій частині задовольнити, стягнувши на його користь з відповідача суму позики в гривнях і 3% річних від простроченої суми.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 3, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, заочне рішення Хустського районного суду від 22 березня 2018 року скасувати, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити, стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Тячівським РВ УМВС України в Закарпатській області 28.03.2005, мешканця АДРЕСА_2 , борг за договором позики від 08.07.2015 у сумі 54897,75 грн (п`ятдесят чотири тисячі вісімсот дев`яносто сім гривень 75 коп.), з яких 52000,00 грн сума позики і 2897,75 грн 3% річних від простроченої суми.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 6 лютого 2020 року.

Судді