Справа № 753/5906/19 Головуючий в суді І інстанції Заставенко М.О.
Провадження № 22ц-824/2091/20 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що 07 серпня 2014 року між нею та АТ «Платинум Банк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», було укладено кредитний договір з можливістю перенесення платежу (рахунок) № 1293/ 2617 DCLRKPT, відповідно до якого ОСОБА_1 були надані кредитні кошти в розмірі 17 401,17 грн., строком кредитування 65 платіжних періодів, зі сплатою фіксованої процентної ставки - 0, 0001 % річних, комісії за надання кредиту - 0,00 грн., комісії з обслуговування кредиту - 244,00 грн., цільове призначення - поточні потреби, дата повернення кредиту - 19.01.2020 р.

Вказує, що при укладенні вказаного кредитного договору були порушенні вимоги Законів України "Про захист прав споживачів", "Про банки та банківську діяльність", "Про третейські суди", "Про захист персональних даних", оскільки банк не надав їй повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням та під час укладання договору про надання споживчого кредиту. Також, працівниками банку не було оформлено окремим документом та не доведено в усній формі про належне ознайомлення позивача з Умовами споживчого кредитування Банку. Також вважає несправедливими положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат, зокрема, щодо комісії за обслуговування кредиту, вважає незаконним встановлення у кредитному договорі оплати комісії за обслуговування кредиту, а також, що передбачене п. 5.1. кредитного договору про третейське застереження не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України та в порушення п. 14 ч. 1 ст. 6 ЗУ "Про третейські суди", оскільки на час укладення третейського застереження вказаний Закон містив заборону розгляду третейськими судами справа у спорах щодо захисту прав споживачів. Крім того, вважає недійсним п. 6.3 кредитного договору щодо дозволу банку на отримання, обробку, зберігання та конфіденційне використання інформації щодо неї.

Враховуючи викладене, просить суд визнати недійсним кредитний договір № 1293/2617DCLRKPT від 07 серпня 2014 року.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема вказує про те, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банком не було належним чином ознайомлено її з всіма істотними умовами кредитного договору, не надано відповідну довідку із повною інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, крім того цей договір містить несправедливі умови зокрема щодо комісії за обслуговування кредиту, а також положення про можливість розгляду спору між сторонами у третейському суді, що також суперечить положенням Закону, тому вважає висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову необґрунтованим.

У свою чергу, представник ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується із висновками суду першої інстанції, та зокрема посилається на те, що при укладенні кредитного договору позивачці було належним чином роз`яснено усі істотні умови кредитування, з якими вона погодилася, поставивши власний підпис, при цьому надання згоди споживачем про ознайомлення з умовами споживчого кредиту не потребує підписання сторонами окремого документа, а лише зазначається як окремий пункт кредитного договору, а недійсність окремих умов договору не призводять до недійсності договору в цілому і не звільняють сторін від виконання інших його умов, які відповідають закону, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони узгодили порядок отримання кредитних коштів до підписання договору, позивачка була ознайомлена в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до законів України, і підписанням договору та невід`ємних його додатків, позивачка підтвердила отримання нею від банку інформацію, визначеної Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку цінних паперів», тому, на думку суду, укладений між сторонами договір відповідає вимогам закону.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, що 07 серпня 2014 року ОСОБА_1 підписала анкету-договір про приєднання до договору про надання комплексу банківських послуг фізичним особам, та підтвердила, що ознайомлена з умовами кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту і ця інформація їй надана у письмовій формі та одночасно між позивачкою та ПАТ «Платинум Банк» був укладений кредитний договір з можливістю перенесення платежу (рахунок) № 1293/2617DCLRKPT (Оптимальний з перенесенням платежу), відповідно до умов якого, позивачу були надані кредитні кошти в розмірі 17 401,17 грн., строком кредитування 65 платіжних періодів, зі сплатою фіксованої процентної ставки - 0, 0001 % річних, комісії за надання кредиту - 0,00 грн., комісії з обслуговування кредиту - 244,00 грн., цільове призначення - поточні потреби, дата повернення кредиту - 19.01.2020 р. (а. с. 10-11).

Відповідно до п. 2.4 вказаного договору за обслуговування кредиту нараховується та сплачується комісія щомісяця починаючи з першої дати сплати заборгованості разом зі сплатою процентів та заборгованості за кредитом в дату сплати заборгованості.

Пункт 5.1 зазначеного договору містить положення про те, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні даного договору чи у зв`язку з ним, або випливають з нього у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків або в постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів», відповідно до їх регламентів за вибором позивача.

Відповідно до пункту 6.1 вказаного договору, недійсність частини цього договору не тягне за собою недійсність всього договору.

Крім того, відповідно до графіку платежів за кредитним договором, який є додатком №1 та невід`ємною частиною кредитного договору, передбачена сплата комісії у розмірі 244, 00 грн. щомісячно з 19 вересня 2014 року до 19 серпня 2019 року включно.

На підставі рішення Правління Національного банку України від 23 лютого 2017 року № 95-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24 лютого 2017 р. №743 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ПтБ» та делегування повноважень ліквідатора банку».

У подальшому, між ПАТ «ПтБ» та ТОВ «ФК «Кредит-капітал» договір № 329 про відступлення права вимоги від 04 жовтня 2018 року, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором з можливістю перенесення платежу (рахунок) № 1293/2617DCLRKPT від 07 жовтня 2014 року передано ТОВ «ФК «Кредит-капітал».

Відповідно до частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

№ 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (з подальшими змінами) у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові

від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає із цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та /або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з частиною першої статті 12 Закону України «Про третейській суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейській суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

При цьому, Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейській суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейській суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейській суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку(кредитної спілки).

Правовий аналіз наведених норм права свідчить про те, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України Про третейській суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду.

В той же час встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, статтею 18 Закону України Про захист прав споживачів» визнано несправедливими умовами, які можуть бути визнаними недійсними, а статтею 19 цього Закону заборонена нечесна підприємницька практика, яка, зокрема, включає будь-яку діяльність ( дії або бездіяльність ), що вводить споживача в оману або є агресивною.

При цьому визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними (ч.6 ст.19 Закону).

Таким чином, позивачкою не було доведено факт умислу та обману зі сторони відповідача при укладенні з нею договору про надання кредиту та не доведено того факту, що кредитний договір було укладено нею під примусом з боку банку, тому матеріали справи не містять належних і достовірних підстав для визнання недійсним оскаржуваного договору в цілому.

Однак, колегія суддів вважає, що місцевий суд порушення вищевказаних положень закону не взяв до уваги, що умови договору про встановлення комісії за обслуговування кредиту є недійсними, оскільки у договорі не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачці, і нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, за рахунок позивачки, є незаконним, крім того на час укладення оспорюваного договору Закон України «Про третейській суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, через що п.п. д) пункту 1.2 розділу 1 та пункт 2.4 розділу 2 договору щодо встановлення сплати комісії за послуги банку та п. 5.1 розділу 5 цього договору щодо третейського застереження є незаконними та такими, що підлягають визнанню недійсними.

Доводи ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» про те, що позивачка була належно проінформована про умови договору кредиту і добровільно на них погодилася, тому цей договір відповідає вимогам закону, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки умови вказаного кредитного договору не містять переліку, розміру і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а тому відсутні підстави вважати, що умови договору щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту відповідають положенням Закону України «Про захист прав споживачів» і не спростовують висновків колегії суддів щодо наявності правових підстав для визнання недійсними умов кредитного договору в частині встановлення обов`язку оплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту та третейського застереження, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням усіх обставин справи, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати недійсними підпункт д) пункту 1.2 розділу 1 та пункт 2.4 розділу 2 щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту та пункт 5.1 розділу 5 кредитного договору з можливістю перенесення платежу (рахунок) № 1293/2617DCLRKPT від 07 серпня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал».

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: