ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/84/20 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Сташків Б. І., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

представників ТОВ «АЛЛО» Хоменка О.В.,

Полонської О.Л.,

розглянувши у режимі відеоконференції цивільну справу № 607/13776/19 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2019 року, ухваленого суддею Ромазаном В.В., повний текст якого складено 11 листопада 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» про стягнення неустойки,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ТОВ «АЛЛО» про стягнення неустойки.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що 27 грудня 2018 року у магазині «АЛЛО» по вул.Текстильна, 28 в м.Тернополі нею було придбано телевізор марки «Kivi 43UR50GU», який 17 травня 2019 року вийшов з ладу. 22 травня 2019 року вона звернулась до відповідача з вимогою про безоплатне усунення недоліків товару (гарантійний ремонт). Товар було прийнято для оцінки та обслуговування відповідно до акту приймання товару від 22 травня 2019 року. Крім цього, нею було заявлено вимогу про надання на час ремонту (з доставкою) товару аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) незалежно від моделі, як це передбачено Законом України «Про захист прав споживачів». Однак, їй було повідомлено, що вказані вимоги не можуть бути задоволені, оскільки такі товари в обмінному фонді товарів відсутні. 03 червня 2019 року вимога про безоплатне усунення недоліків товару (гарантійний ремонт телевізора) була виконана, телевізор відремонтовано та повернуто. У період з 22 травня по 03 червня 2019 року (12 днів), на думку позивачки, за ненадання товару аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) на час ремонту відповідач повинен відшкодувати неустойку за не заміну товару аналогічної моделі на час ремонту у розмірі 1319.88 грн.

Крім того, після подачі позову та відкриття провадження у даній справі відповідачем 19 липня 2019 року на її рахунок було сплачено кошти у розмірі 1057.19 грн. Однак відповідач повинен був сплатити 1319.88 грн., а тому не доплачена різниця складає 262.69 грн., яку позивачка просила стягнути із відповідача. Також позивачка просила стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто із ТОВ «АЛЛО» у користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати за надання правничої допомоги, у розмірі 800 гривень.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 та ТОВ «АЛЛО» подали на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказують, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що посилання відповідача та суду першої інстанції на застосування положень податкового законодавства, зокрема, на те, що податки та збори з суми, яка належна позивачу (стягнення неустойки) в розмірі 1319.88 грн. підлягають вирахуванню із зазначеної суми заборгованості, є помилковими.

Вказує, що відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами - не заявлялось. Відповідачем не було доведено неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Понесені позивачем витрати на правову допомогу в сумі 3 000 грн. є співмірними з складністю справи, виконаними адвокатом роботами та витраченим на це часом, а також значенням справи для сторони.

Враховуючи наведене, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача в користь позивача неустойку за кожен день затримки виконання вимоги про надання товару аналогічної марки з обмінного фонду на час ремонту в розмірі 262 грн. 69 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн.

Апеляційна скарга ТОВ «АЛЛО» мотивована тим, що гарантійний талон не є розрахунковим документом і належним доказом, який би підтвердив факт того, що саме ТОВ «АЛЛО» реалізувало позивачу товар.

Вказує, що у задоволенні позовних вимог до ТОВ «АЛЛО» суд першої інстанції повинен був відмовити, у зв`язку з тим, що ТОВ «АЛЛО» є неналежним відповідачем по справі.

Звертає увагу на те, що між ФОП ОСОБА_3 , тобто продавцем телевізора марки «Kivi 43UR50GU» та ТОВ «АЛЛО» укладено договір про співробітництво. На підставі вказаного договору відповідач прийняв у позивача товар для передачі його до сервісного центру для проведення діагностики та обслуговування.

Крім того, позивачка у судовому засіданні не підтримувала в повному обсязі свої позовні вимоги, в зв`язку із чим судом безпідставно стягнуто в її користь витрати на правову допомогу.

Враховуючи наведене, просили скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Витрати на правову допомогу покласти на позивача.

У січні 2020 року ОСОБА_2 та ТОВ «АЛЛО» подали до суду відзиви на апеляційні скарги.

Відзив ТОВ «АЛЛО» мотивований тим, що продавцем товару є ФОП ОСОБА_3 , якому відповідач надав послугу у вигляді прийняття у позивача товару для передачі його до сервісного центру для проведення діагностики та обслуговування. Таким чином, ТОВ «АЛЛО» є неналежним відповідачем у даній справі, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Відзив ОСОБА_2 мотивований тим, що телевізор нею було придбано в магазині «АЛЛО» по АДРЕСА_1 . Таким чином, пред`явлення позову до ТОВ «АЛЛО» відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Вказує, що у відповіді на відзив, поданому 25 липня 2019 року, позивачка зазначила про те, що відповідачем частково задоволено позовні вимоги після пред`явлення позову. Просить апеляційну скаргу ТОВ «АЛЛО» залишити без задоволення.

В судовому засіданні представники ТОВ «АЛЛО» Хоменко О.В. та ОСОБА_4 свою апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви викладені в ній, проти апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечили.

У січні 2020 року ОСОБА_2 подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності позивача. Просила свою апеляційну скаргу задоволити, зіславшись на мотиви викладені в ній, проти апеляційної скарги ТОВ «АЛЛО» заперечила.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають, виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступні обставини.

27 грудня 2018 року позивачем в магазині «АЛЛО» у ФОП ОСОБА_3 , що по АДРЕСА_1 було придбано телевізор марки «Kivi 43UR50GU», код товару 402831, заводський номер НОМЕР_1 , вартістю 10999 грн., що підтверджується чеком №4 від 27 грудня 2018 року.

Позивачці на зазначений товар було видано гарантійний талон, у якому продавцем зазначено ТОВ «АЛЛО», вул.Барикадна, 15-а, м.Дніпропетровськ, марку придбаного позивачем телевізора та вартість, а також про те, що даний товар прийнято на гарантійне обслуговування (а.с.5-6).

22 травня 2018 року позивачка звернулась до ТОВ «АЛЛО» з вимогою про безоплатне усунення недоліків товару (гарантійний ремонт зазначеного телевізора), відповідно до якої просила безоплатно усунути недоліки товару шляхом проведення гарантійного ремонту телевізора марки «Kivi 43UR50GU» протягом чотирнадцяти днів. Також просила на період ремонту надати їй (з доставкою) товар аналогічної марки (а.с.7).

Крім того, у цей же день позивачкою було подано заяву, відповідно до якої остання просила передати до сервісного центру для проведення діагностики та обслуговування зазначений телевізор, а також складено акт приймання товару для оцінки якості та обслуговування його (а.с.8).

23 травня 2019 року позивачкою у магазин «АЛЛО» було подано заяву про виплату їй неустойки в розмірі одного відсотка вартості товару, що становить 109.99 грн. за кожен день затримки виконання вимоги про надання товару аналогічної марки, з 22 травня 2019 року (а.с.10).

Як вбачається із акту прийому-передачі №2753-000264 від 03 червня 2019 року, представник ТОВ «АЛЛО» передав, а ОСОБА_2 прийняла телевізор марки «Kivi 43UR50GU» після проведеного гарантійного ремонту та претензій до ТОВ «Алло» не має (а.с.11).

Як вбачається із платіжного доручення №252247 від 19 липня 2019 року, ТОВ «АЛЛО» перерахувало на платіжну картку ОСОБА_2 в АТ КБ «ПриватБанк» 1062.50 грн. у якості неустойки (а.с.27). Вказана обставина підтверджується випискою по картці АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.16)

Окрім цього, ТОВ «АЛЛО», згідно платіжних доручень № НОМЕР_2 від 19 липня 2019 року та №2522249 від 19 липня 2019 року, перерахувало до Державного бюджету України військовий збір у розмірі 19.80 грн. та податок з доходів фізичних осіб у розмірі 237.58 грн., які було утриманого із нарахованої ОСОБА_2 неустойки у розмірі 1319.88 грн. (а.с.28-29).

Згідно зі ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Відповідно до статті 673 ЦК України та статті 6 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець зобов`язаний надати покупцеві інформацію про товар, а також передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Якщо законом встановлено вимоги щодо якості товару, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим вимогам.

Згідно зі ст.678 ЦК України, покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором:

1) пропорційного зменшення ціни;

2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк;

3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором:

1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми;

2) вимагати заміни товару.

Якщо продавець товару неналежної якості не є його виготовлювачем, вимоги щодо заміни, безоплатного усунення недоліків товару і відшкодування збитків можуть бути пред`явлені до продавця або виготовлювача товару.

Положення цієї статті застосовуються, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншим законом.

Окрім цього, права споживача у разі придбання ним товару неналежної якості закріплені статтею 8 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно частини першої цієї статті, у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача. Споживач має право пред`явити одну з вимог, передбачених частиною першою цієї статті, а в разі її невиконання заявити іншу вимогу, передбачену частиною першою цієї статті.

Згідно ч.5 ст.8 цього Закону продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) зобов`язані прийняти товар неналежної якості у споживача і задовольнити його вимоги.

Частиною 14 статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що вимоги споживача, передбачені цією статтею, не підлягають задоволенню, якщо продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) доведуть, що недоліки товару виникли внаслідок порушення споживачем правил користування товаром або його зберігання.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем. Обмін товару належної якості провадиться, якщо він не використовувався і якщо збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, пломби, ярлики, а також розрахунковий документ, виданий споживачеві разом з проданим товаром.

Частинами 1, 3, 5 статті 709 ЦК України передбачено, що продавець або виготовлювач (чи уповноважені ними представники) зобов`язані прийняти товар неналежної якості від покупця і задовольнити його вимоги про заміну товару або усунення недоліків. Вимога покупця про безоплатне усунення недоліків товару підлягає задоволенню продавцем або виготовлювачем протягом чотирнадцяти днів або, за домовленістю сторін, в інший строк. На вимогу покупця на час ремонту йому має бути наданий у користування аналогічний товар, незалежно від моделі, з доставкою. За кожний день прострочення продавцем або виготовлювачем усунення недоліків товару і невиконання вимоги про надання в користування аналогічного товару на час усунення недоліків продавець сплачує покупцеві неустойку в розмірі одного відсотка вартості товару.

Судом встановлено, що відповідачем згідно платіжного доручення №252247 від 19 липня 2019 року, уже після звернення позивача із позовом в суд, перераховано на платіжну картку ОСОБА_2 в АТ КБ «Приватбанк» 1062.50 грн. коштів у якості неустойки відповідно до ч.9 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто, за кожний день затримки виконання вимоги про надання товару аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) за період з 22 травня по 03 червня 2019 року.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов ОСОБА_2 до ТОВ «Алло» про стягнення неустойки не підлягає до задоволення.

Колегія суддів не бере до уваги твердження ОСОБА_2 про необхідність стягнення із відповідача у її користь 262.69 грн., як різниці між фактично отриманими нею коштами у розмірі 1062.50 грн. та нарахованою неустойкою, яка підлягала сплаті (1319.88-1057.19), виходячи з наступного.

Відповідно до п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім:

а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю;

б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання;

в) пені, що сплачується на користь платника податку за рахунок бюджету (цільового страхового фонду) внаслідок несвоєчасного повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або інших сум бюджетного відшкодування;

г) суми втрат, заподіяних платнику податку актами, визнаними неконституційними, або незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, що відшкодовуються державою в порядку, встановленому законом.

ґ) виплати з державного бюджету, пов`язані з виконанням рішень закордонних юрисдикційних органів, у тому числі Європейського суду з прав людини, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України.

Дія цього підпункту не поширюється на оподаткування сум страхових виплат, страхових відшкодувань і викупних сум за договорами страхування.

Відповідно до п.171.2 ст.171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів є: податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Підпункт 14.1.180 пункту 14.1 ст.14 Податкового кодексу України дає визначення податкового агента щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), само зайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або не грошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом ІV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом ІV цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що 262.69 грн. було утримано відповідачем із суми 1319.88 грн., як податковим агентом в силу вимог п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України, оскільки зазначена сума є доходом у вигляді неустойки, та перераховано ТОВ «АЛЛО» до Державного бюджету України у розмірі 1.5% - податок на військовий збір, що становить 19.80 грн., та 18% - податок на доходи фізичних осіб, що становить 237.58 грн., згідно платіжних доручень №252248 від 19 липня 2019 року та №2522249 від 19 липня 2019 року.

Враховуючи наведене, безпідставними є доводи ОСОБА_2 щодо не оподаткування суми доходу у вигляді неустойки, оскільки такий дохід включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку відповідно до пп. 164.2.14 ст. 164 ПКУ, крім випадків, визначених цим підпунктом. При цьому, юридична особа зобов`язана виконати усі функції податкового агента, визначені ПКУ.

З матеріалів справи вбачається, що 27 грудня 2018 року позивачем в магазині «АЛЛО» у ФОП ОСОБА_3 , що по АДРЕСА_1 , було придбано телевізор марки «Kivi 43UR50GU», що підтверджується чеком №4 від 27 грудня 2018 року. Позивачу на зазначений товар було видано гарантійний талон, у якому в якості продавця зазначено ТОВ «АЛЛО», вул.Барикадна, 15-а, м.Дніпропетровськ, а також вказано марку придбаного телевізора, його вартість, а також про те, що даний товар прийнято на гарантійне обслуговування.

Апеляційний суд враховує, що позивачка придбала телевізор саме в магазині «АЛЛО» по АДРЕСА_1 .

Таким чином, пред`являння даного позову до ТОВ «АЛЛО» відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого вимоги пред`являються на вибір споживача до продавця за місцем купівлі товару.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ТОВ «АЛЛО» є належний відповідач у даній справі.

Колегія суддів не погоджується із твердженням ТОВ «АЛЛО» про те, що позивачка у судовому засіданні не підтримувала в повному обсязі свої позовні вимоги, в зв`язку із чим судом безпідставно стягнуто в її користь витрати на правову допомогу.

Згідно відповіді на відзив від 25 липня 2019 року позивачка зазначила, що відповідачем частково задоволено позовні вимоги та просила стягнути з відповідача неустойку за не заміну товару аналогічної моделі на час ремонту у розмірі 262.69 грн. (а.с.14-15).

Враховуючи наведене, судом першої інстанції вірно застосовано ч.3 ст.142 ЦПК України.

Апеляційний суд не бере до уваги копію договору про співробітництво №1 від 19 грудня 2016 року, укладений між ТОВ «АЛЛО» та ФОП ОСОБА_3 , виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи не вбачається, що ТОВ «АЛЛО» не мав можливості подати вказаний договір про співробітництво в суд першої інстанції.

Щодо розподілу витрат на правову допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно дост.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу.

Згідност.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, які він просить стягнути у його користь надано: договір №22 про надання правничої допомоги від 06 червня 2019 року, укладеного із адвокатом Адвокатського об`єднання «Твій адвокат» в особі адвоката Боднар О.В., у п.4.3 якого передбачено, що за надання правничої допомоги, відповідно до даного договору, клієнт сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі у розмірі 3000 грн. (а.с.3-4); акт виконаних робіт від 28 жовтня 2019 року на суму 3 000 грн. (а.с.79); касовий чек від 05 червня 2019 року №206771, виданий АТ КБ «Приватбанк» на суму 3000 грн. за надання правничої допомоги ОСОБА_2 , отримувачем по якому є АО «Твій адвокат» (а.с.20).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ТОВ «АЛЛО» у відзиві на позовну заяву від 19 липня 2019 року (а.с.39-42) та запереченні від 24 вересня 2019 року (а.с.25-26), зазначило, що сума понесених витрат на правову допомогу позивача є не співмірною із заявленими позовними вимогами та необґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Аналогічний висновок висвітлений у постанові КГС у складі колегії суддів Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року, справа № 905/1795/18.

Виходячи із наведеного та вимог п.2 ч.3 ст.141 ЦПК України, а саме розміру обґрунтованості та пропорційності понесених витрат позивачем до предмету спору, з урахуванням ціни позову (1319.88 грн.), значення справи для сторін, судом вірно визначено витрати на правову допомогу позивачу у розмірі 800 гривень.

При цьому, суд вірно врахував те, що вимоги позивача на суму 1057.19 грн., яку вона не підтримувала, була задоволена відповідачем після подання нею позову, а також вимоги, у задоволенні яких позивачу було відмовлено.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скарзах.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 03 лютого 2020 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи