Номер провадження: 22-ц/813/3305/20
Номер справи місцевого суду: 496/929/17
Головуючий у першій інстанції Драніков С.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Пятигорец В.І.,

представника Усатівської с/р Пашкової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі спадкодавцем, встановлення факту володіння майном померлим на праві приватної власності та визнання права власності на спадкове майно,

встановив:

22.03.2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила:

встановити факт сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між нею та ОСОБА_3 з січня 2008 року по день смерті, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_1 в АДРЕСА_1 ; встановити факт володіння на праві власності ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , 1/2 частиною житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_2 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку під АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з січня 2008 року вона проживала з ОСОБА_3 постійно без реєстрації шлюбу та безперервно, підтримувала з ним подружні стосунки по день його смерті в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер

Спадкоємців першої черги за законом та за заповітом на спадщину після смерті ОСОБА_3 немає.

Посилаючись на те, що вона як дружина, що безперервно підтримувала зі спадкодавцем подружні сімейні стосунки без реєстрації шлюбу протягом 6 років до відкриття спадщини, позивач ОСОБА_2 вважала себе спадкоємцем 4-ї черги за законом та може спадкувати майно спадкодавця ОСОБА_3 , згідно ст. 1264 ЦК України у разі відсутності спадкоємців 1-ї, 2-ї, 3-ї черги за законом.

10.09.2014 року позивач ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Кифоренко Р.Б. з заявою про прийняття спадщини, але отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, на підставі того, що відсутні докази про проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, та рекомендовано було звернутися до суду для встановлення факту проживання зі спадкодавцем, в зв`язку з чим, позивач і звернулась до суду.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування вищевказаного рішення, та просить ухвалите нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, усних заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Яквбачається з матеріалів справи, у відповідності до договору купівлі-продажу від 21.08.1980 року ОСОБА_3 є власником 1/2 частини будинку, який знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район АДРЕСА_3 с. АДРЕСА_2 сатове. Вказаний договір купівлі продажу зареєстрований в погосподарській книзі виконкому Усатівської сільської ради народних депутатів за №20/1366 від 22.12.1980 року.

Відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.08.2018 року Біляївський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області було зобов`язано внести зміни до актового запису цивільного стану №420 від 25 березня 2014 року про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вказавши дату смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , замість ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.135-138).

Таким чином, датою смерті ОСОБА_3 є 21 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з обліковою карткою об`єкта погосподарського обліку на 2011-2015 роки ОСОБА_3 був зареєстрований на 1/2 частині житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В свою чергу, позивач ОСОБА_2 зареєстрована в іншій 1/2 частині житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

В суді апеляційної інстанції представник Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області Пашкова В.О. заявила, що вказані адреси є різними: буд АДРЕСА_1 , незважаючи на те, що це є один будинок, однак він поділений на 2 частини, однією половиною володіє позивач ОСОБА_2 , а другою за життя ОСОБА_3 , а після його смерті -відповідач Усатівська сільська рада.

Зазначені обставини свідчать про те, що спадкодавець ОСОБА_3 і позивач ОСОБА_2 проживали в різних частинах одного будинку, тобто окремо і не вели спільного господарства.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Однак, позивачкою до суду не було надано належних та достатніх доказів того, що вона проживала разом із ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу в належній йому частині будинку як чоловік та жінка та вели спільне господарство.

З цих підстав, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги показання свідків, які давали пояснення суду про сумісне проживання ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_3 , оскільки жоден із цих свідків на надав суду переконливих доказів того, що до дня смерті ОСОБА_3 він проживав однією сім`єю і вів сумісне господарство з позивачкою ОСОБА_2 .

Таким чином, оскільки доказів того, що вказані особи проживали разом як чоловік та жінка протягом не менше 5 років до дня смерті ОСОБА_3 , матеріали справи не містять, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Більше того, в суді апеляційної інстанції представник Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області Пашкова В.О. зазначила, що позивачку ОСОБА_2 взагалі не турбувала доля ОСОБА_3 ні під час його життя, ні після його смерті, оскільки тіло останнього пролежало в морзі півтора року, поки його не поховала сільська рада за кошти місцевого бюджету.

Більше того, в судовому засіданні суду першої інстанції представник Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області, заперечуючи проти позовних вимог, зазначала, що в задоволенні позову слід відмовити, так як позивачкою ОСОБА_1 не було оскаржено акт обстеження та опису майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до якого в присутності членів комісії відповідальній особі Усатівської сільської ради Григор`євій О.Ю. було передано на зберігання речі, а саме: паспорт ОСОБА_3 , домова книга, ключі.

Доводи позивачки ОСОБА_2 про те, що вона бажала поховати ОСОБА_3 , однак не неодноразові її звернення до сільської ради, їй постійно відмовляли у видачі довідки для поховання ОСОБА_3 , є безпідставними, оскільки ці доводи не підтверджуються жодним доказом, який мається в матеріалах справи.

Слід також зазначити, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 16 березня 2016 року спадщина після смерті ОСОБА_3 у вигляді житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , за заявою Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області була визнана відумерлою (а.с.46-48).

Однак вказане рішення було скасовано ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.11.2017 року було скасовано і заява Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання спадщини відумерлою було залишено без розгляду через те, що даний спір має розглядатись за правилами позовного провадження, оскільки своє право на спадкове майно заявили ОСОБА_1 і ОСОБА_4 (а.с.81-82).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13.02.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра