Житомирський апеляційний суд
Справа №292/937/19 Головуючий у 1-й інст. Рябенька Т. С.
Категорія 26 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м.Житомирі цивільну справу №292/937/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Рябенької Т.С. в смт Пулини,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, у якому просив стягнути із відповідача на його користь суму боргу, відсотки, інфляційні витрати та 3% річних у розмірі 44075,91 грн. Позовні вимоги мотивував тим, що 01.08.2016 він надав ОСОБА_2 позику грошові кошти у розмірі 25000,00 грн із зобов`язанням останнього повернути кошти в строк до 31.12.2016, що підтверджується розпискою, складеною та підписаною відповідачем власноруч. Зазначав, що 07.05.2019 він направив ОСОБА_2 лист-вимогу про повернення коштів у сумі 25000,00 грн протягом трьох днів з моменту отриманняв вказаного листа. Проте, станом на момент звернення до суду із позовом, останній кошти не повернув. Відтак, просив суд стягнути із ОСОБА_2 25000,00 грн основного боргу; 1859,59 грн 3% річних; 9720,89 грн відсотків; 7495,43 грн інфляційне збільшення.

Рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за розпискою в розмірі 25000,00 грн, 3% річних від простроченої суми в розмірі 1859,59 грн, проценти в сумі 9720,89 грн, суму інфляційного збільшення в розмірі 7495,43 грн, а всього 44075,91 грн та 768,40 грн судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. На обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що розписка, наявна у матеріалах справи не була написана ні у момент передання грошових коштіві не за фактом отримання грошових коштів від позивача, якого відповідач не знав особисто, ніколи з ним не зустрічався, проживає в іншому місті, а тому не міг ні за яких умов надати грошові кошти останньому. Суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, не надав оцінку поясненням та обставинам справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга! підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що факт укладення між сторонами договору позики підтверджується належними доказами.

Зокрема, наявної в матеріалах справи оригіналу розписки, вбачається, що згідно розписки від 01.08.2016 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2500,00 грн та зобов`язався їх повернути до 31.12.2016 року. За невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань, останній зобов`язався нести відповідальність згідно діючим законодавством.

07 травня 2019 року ОСОБА_1 надіслав на адресу відповідача лист-вимогу про повернення грошових коштів у сумі 25000,00 грн у трьохденний строк з моменту отримання даного листа. Лист було вручено ОСОБА_2 29.05.2019 особисто, що підтверджується витягом із веб-сторінки сайту Укрпошта.

За правилами ч.1 ст. 545 ЦК України підтвердженням належного виконання зобов`язання є розписка кредитора про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до ч.ч. 2,3 даної норми, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Оригінал розписки, виданої відповідачем 01 вересня 2016 року на підтвердження укладення ним договору позики із ОСОБА_1 , зберігається у матеріалах справи. Отже, факт укладення даного договору між сторонами не спростований та матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем умов цієї угоди.

Положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на ту обставину, що відповідач у встановлений договором строк не повернув ОСОБА_1 зазначені грошові кошти, суд обгрунтовано стягнув з ОСОБА_2 25 000 грн боргу, а також 3 % річних за порушення зобов`язання у розмірі 1 859 грн та інфляційні втрати у розмірі 7 495 грн 43 коп. Вказаний розмір заборгованості відповідач не спростував.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішенням стягнуто заборгованість за неіснуючим договором, оскільки розписка мала іншу правову природу та не підтверджує надання грошових коштів відповідачу позивачем, необґрунтовані, оскільки розписка не визнана недійсною у судовому порядку і відповідних вимог відповідач не заявляв.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Що стосується задоволення позову про стягнення з відповідача процентів в сумі 9 720 грн, то апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача проценти за користування коштами за період з 01.01.2017 по 26.06.2019 в сумі 9 720 грн 89 коп. відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України.

За умовами розписки ОСОБА_2 зобов`язувався повернути кошти позивачу 31 грудня 2016 року.

Таким чином, позивач просив стягнути проценти за період, після обумовленого договором строку повернення позики 31 грудня 2016 року.

Кредитодавець втрачає право нараховувати проценти за користування грошовими коштами на підставі ст.1048 ЦК України після спливу строку, на який була надана позика.

Отже, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування грошима за період з січня 2017 року по червень 2019 року, тобто після визначеного сторонами договору строку повернення позики, не ґрунтується на нормах матеріального права.

Тому у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову в частині стягнення процентів в сумі 9 720 грн 89 коп. за період з 01.01.2017 по 26.06.2019 на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України.

З врахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позову до суду ОСОБА_1 сплатив судовий збір в сумі 768 грн 40 коп. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені на 87,17 %, у зв`язку з цим на його користь підлягає стягненню з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 669 грн 81 коп.

Відповідач ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 1 152 грн 60 коп., вимоги апеляційної скарги задоволені на 12, 83 %. Тому на його користь з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 111 грн 31 коп.

Апеляційний суд проводить зарахування вказаних сум та стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю між судовим збором в сумі 558 грн 50 коп. ( 669 грн 81 коп. 111 грн 31 коп.).

Згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за розпискою в розмірі 25000,00 грн, 3% річних від простроченої суми в розмірі 1859,59 грн, інфляційні втрати в розмірі 7495,43 грн, а всього 34 355, 02 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 558 грн 50 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді