Справа № 466/3588/19 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/3728/19 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Ванівського О.М.

секретаря: Сеньків Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

у травні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 01.06.2016 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підпис відповідача у заяві підтверджує його згоду на прийняття публічної пропозиції банку щодо укладення договору про надання банківських послуг, який складають підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на офіційному сайті банку (www.privatbank.ua). Стверджує, що банк виконав свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Зазначає, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за умовами кредитного договору, внаслідок чого станом на 26 березня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 14 838,89 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 0,00 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 795,04, заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 0,00 грн., заборгованості за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання у розмірі 9 911,05 грн., заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі 2950,00 грн. та штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина), 682,80 грн. (процентна складова). З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 14 838,89 грн. та судові витрати у розмірі 1921 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 01.06.2016 року в розмірі 795,04 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 102 грн. 92 коп. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В задоволенні вимог про стягнення заборгованості за пенею та штрафами відмовлено.

Рішення суду в частині відмовлених позовних вимог оскаржило Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», в апеляційній скарзі покликається на те, що в частині відмовлених позовних вимог рішення суду ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права, з невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи.

Апелянт стверджує, що не погоджується з висновком суду, що «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку» не можуть бути частиною кредитного договору, оскільки не підписані відповідачем. ОСОБА_1 особистим підписом у заяві-анкеті засвідчив, що згоден з тим, що ця заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами банку» складають договір про надання банківських послуг, він ознайомлений з відповідними документами, а отже, повністю згоден з умовами кредитування та отримання кредиту саме на таких умовах. Зазначає, що відповідач після отримання картки за умовами укладеного договору здійснив дії щодо її активації, користувався карткою та отримував кредитні кошти з власної ініціативи, що свідчить про укладення сторонами кредитного договору. Вважає, що саме по собі посилання на неознайомлення з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, крім того закон не вимагає наявності жодного підпису відповідача під публічно розміщеними «Умовами та Правилами надання банківських послуг», оскільки договір є договором приєднання. Наголошує, що відповідач користувався кредитними коштами, а тому зобов`язаний повернути не лише суму отриманих кредитних коштів, а й сплатити неустойку у зв`язку з порушенням ним взятих на себе зобов`язань. Звертає увагу, що суд першої інстанції безпідставно посилався на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки в ньому висловлена позиція в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечуються умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб. Стверджує, що відповідач не оспорював факт укладення договору чи окремих його умов, не доводив існування інших «Умов та Правил надання банківських послуг» на момент укладення договору ніж ті, які додані банком до позовної заяви, а тому висновок суду, що сторонами не погоджено умов кредитування ґрунтується на припущеннях. З наведених підстав просить рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення пені та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

З апеляційної скарги вбачається, що рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2019 року оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання, нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. та штрафів, а відтак законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в частині інших вимог, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про стягнення заборгованості за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання та нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. є необґрунтованими, оскільки відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримано вимог, передбачених ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а вимоги про стягнення штрафу у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 682,80 грн. (процентна складова) є безпідставними, оскільки до грошових зобов`язань, яким є зобов`язання з погашення кредиту, застосовується неустойка у виді пені, а не штрафу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець, взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно зі ст. 634 ЦК Українидоговором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 червня 2016 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку».

В матеріалах справи міститься копія анкети-заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку» з підписом ОСОБА_1 із зазначенням його анкетних даних (а.с. 6).

Відповідач анкеті-заяві підтвердив свою згоду на те, що дана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на офіційному сайті банку www.privatbank.ua? складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Ствердив, що ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами. Примірник договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту. Також підтвердив, що ознайомлений та згоден з Умовами і правилами надання послуг.

З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 01.06.2016 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 станом на 26.03.2019 року вбачається, що така становить 14 838,89 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 795,04 грн., заборгованості за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання у розмірі 9 911,05 грн., заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі 2950,00 грн. та заборгованості за штрафами у розмірі 1182,80 грн. (а.с. 4-5).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги частині стягнення заборгованості за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання, заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. та заборгованості за штрафами, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № б/н від 01.06.2016 року, посилався на витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку» та витяг з «Тарифів Банку» як невід`ємні частини кредитного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим витягом з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку» та витягом з «Тарифів Банку» відповідач ознайомився та погодився з ними, а також те, що вказані документи станом на 01.06.2016 року містили умови, зокрема й щодо сплати заборгованості за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання, заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. та заборгованості за штрафами, зазначені в цих документах, що додані банком до позовної заяви.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу «Умови та правила банківських послуг», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку» та витяг з «Тарифів Банку» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З врахуванням вищенаведеного, колегія погоджується з правильними та обґрунтованими висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання у розмірі 9 911,05 грн., заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі 2950,00 грн. та заборгованості за штрафами у розмірі 1182,80 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 20.08.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Ванівський О.М.