ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2020 року м. Київ

справа № 755/2523/16

провадження № 22-ц/824/78/2020

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивач -ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

відповідачі - ОСОБА_3 , Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року у складі судді Бартащук Л.П., повний текст складений 17.06.2016 року,

встановив:

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, треті особи - орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 , про визнання незаконним та скасування розпорядження в частині, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права власності на квартиру.

Позовні вимоги мотивовані тим, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 10 липня 2007 року було задоволено позов

ОСОБА_3 та визнано його сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою

АДРЕСА_1 , де останній проживав та був зареєстрований з часу свого народження. На підставі цього рішення

суду малолітній ОСОБА_2 був знятий з реєстрації місця проживання,

а його батько - ОСОБА_3 у подальшому приватизував цю квартиру одноособово. 11 листопада 2013 року вказане заочне рішення суду першої інстанції було скасовано та рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2014 року, що набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовлено. На підставі цього рішення суду малолітній ОСОБА_2 був зареєстрований у вказаній квартирі, де числиться на реєстраційному обліку і по цей час.

Позивач вважає, що одноособова приватизація квартири відповідачем ОСОБА_3 порушило права малолітнього на той час ОСОБА_2 , оскільки останній був позбавлений можливості взяти участь у приватизації цієї квартири всупереч вимог статей 31, 242 ЦК України, статей 64, 65 ЖК України, статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», статті 18 Закону України «Про охорону дитинства».

Тому, посилаючись на викладене, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , просила суд визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 жовтня 2007 року № 72-281

у частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло в частині посвідчення права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину вказаної квартири; визнати право власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину цієї квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду позивач ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 серпня 2014 року, встановлено, що ОСОБА_2 мав право користування спірною квартирою на момент проведення її приватизації, оскільки був зареєстрований за вказаною адресою з 1999 року та відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. А отже, за ним зберігалося право на спірну квартиру, в тому числі право на участь у її приватизації спільно зі своїм батьком - відповідачем у справі.

Крім того, скаржник посилається на те, що заявлений предмет позову про визнання розпорядження органу приватизації житла та свідоцтва про право власності недійсними в частині є єдиним можливим ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_2 на участь у приватизації спірної квартири.

Інші учасники справи правом на подачу відзиву не скористались.

В суді апеляційної інстанції представник позивача підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній.

Відповідач в суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 05.09.1997р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, від якого народився ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З часу одруження сім'я проживала в спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , коли народився син ОСОБА_2 , він був зареєстрований у вказаній квартирі за місцем проживання батьків. У травні 1999 року шлюб було розірвано.

У 2007 році ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання свого сина таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі, та заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2007р. позов було задоволено.

На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_2 був знятий з реєстрації, а відповідач ОСОБА_3 звернувся до Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про приватизацію квартири, надавши довідку про те, що він одноособово зареєстрований і проживає в цій квартирі.

Розпорядженням Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 жовтня 2007 року № 72-281 ОСОБА_3 було передано у приватну власність квартиру, на підставі цього розпорядження його було видане Свідоцтво про право власності на житло від 30.10.2007 року, яке у встановленому законом порядку зареєстроване в Київському БТІ.

У 2013 році мати ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення, яка була задоволена судом, заочне рішення скасовано, а справу розглянуто в загальному порядку.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.03.2014р. у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання його сина ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 було відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05.08.2014р. вказане рішення суду залишено без змін та набрало законної сили.

На підставі вказаного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13.03.2014р., ОСОБА_2 був зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно інформації Київського БТІ від 01.04.2016р., первинна реєстрація права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 була здійснена за ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 30.10.2007р., але в подальшому ОСОБА_3 відчужив спірну квартиру третій особі у справі ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 09.09.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ничипоренком О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 671. Проте, відповідач ОСОБА_3 продовжив проживати і на даний час проживає і зареєстрований в спірній квартирі.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та фактично не заперечуються сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що скасування рішення суду, яким визнано неповнолітнього ОСОБА_2 втратившим права користування житловим приміщенням в спірній квартирі, та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог, не є правовою підставою для задоволення позову, оскільки на час набуття права власності на квартиру відповідачем, порушень з боку Органу приватизації житла при видачі розпорядження і Свідоцтва про право власності не було.

Проте, колегія суддів повністю погодитись з такими висновками не може з наступних підстав.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтею 8 Конвенції закріплено право на повагу до житла.

Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Порядок приватизації громадянами займаних ними жилих приміщень у будинках державного житлового фонду регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», зазначений закон визначає правові основи приватизації житла як один зі способів набуття його у власність.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх діти і батьки.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, статті 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї.

Якщо житлом, яке заінтересована особа має намір приватизувати, також користується інша особа (інші особи) на тих саме умовах, повинні бути ураховані і їх (їхні) права та інтереси.

Як вбачається із матеріалів справи, неповнолітній син відповідача був зареєстрований у спірній квартирі за місцем проживання батьків, проте заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2007р. неповнолітнього ОСОБА_2 було визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою, але в подальшому це рішення було скасовано і новим рішенням Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.03.2014р. у задоволенні позову відмовлено.

За таких обставин, на думку судової колегії, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що право неповнолітнього на набуття у власність нерухомого майна шляхом приватизації не є порушеним та відповідно про відсутність підстав для визнання розпорядження про передачу квартири у власність недійсним та скасування свідоцтва про право власності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на час приватизації спірної квартири відповідачем 30.10.2007 року, син останнього, якому на той час виповнилося 9 років, як член сім`ї наймача, оскільки був знятий з реєстрації у спірній квартирі за судовим рішенням, яке в подальшому було скасоване, мав право на користування жилим приміщенням, в тому числі на приватизацію квартири разом із батьком, відповідачем у справі, на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Отже, спірні розпорядження та свідоцтво про право власності на житло отримане відповідачем одноособово без урахування права його неповнолітнього сина ОСОБА_2 на частку в житлі, порушили право останнього на приватизацію квартири, а тому є незаконними.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Доводи відповідача про проживання свого неповнолітнього сина на час приватизації і в подальшому разом з матір`ю у іншому місті, не може бути підставою для позбавлення його права на набуття у власність нерухомого майна шляхом приватизації, оскільки слід мати на увазі, що жила площа у будинках державного та громадського житлового фонду зберігається за неповнолітнім незалежно від обставин, які слугують підставою їх відсутності.

При цьому, докази про наявність у ОСОБА_2 права на приватизацію в іншому житловому фонді, або про право власності на інше житло, матеріали справи не містять та на такі обставини сторони і не посилаються.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не враховано, що на час приватизації відповідачем у приватну власність спірної квартири одноосібно, порушено права неповнолітнього сина останнього - ОСОБА_2 на приватизацію цього житла в силу Закону № 2482-XII, тому в даному випадку ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, буде визнання незаконним розпорядженняОргану приватизації житла про приватизацію відповідачем ОСОБА_3 спірної квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності відповідача ОСОБА_3 на спірну квартиру, видане на підставі розпорядженняОргану приватизації.

В іншій частині позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про визнання права власності на частині квартири слід відмовити, оскільки на даний час власником спірної квартири на підставі договору дарування від 09.09.2008 року, який є чинним, стала третя особа у справі ОСОБА_5 , тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює або скасовує рішення, відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати незаконним розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 жовтня 2007 року № 72-281 про приватизацію ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 30 жовтня 2008 року, видане Дніпровською районною у м.Києві державною адміністрацією згідно розпорядження № 72-281 від 30 жовтня 2007 року, про посвідчення права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , про що внесені відомості у реєстрову книгу за №3803 Київського міського бюро технічної інвентаризації.

В іншій частині позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_3 , Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на користь держави судовий збір з кожного в розмірі 1378 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді :