Справа № 515/433/20
Провадження № 2/515/920/20
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року. Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Тимошенка С.В.

за участю: секретаря судового засідання Коренчук О.Е.

представника позивача - адвоката Давиденко К.В.

представника відповідача Соловійчука Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Татарбунари Одеської області циві- льну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держ- геокадастру в Одеській області

про визнання права довічного успадкованого володіння

на земельну ділянку в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

30 березня 2020 року ОСОБА_1 в особі свого представника пред`явив вказаний позов, посилаючись на наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дідусь ОСОБА_2 в с.Струмок Татарбунарського району Одеської області, після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входить земельна ділян- ка площею 5,2 га для ведення фермерського господарства, що розташована на території Струмків- ської сільської ради Татарбунарського району Одеської області. На підставі рішення Татарбунар- ської районної ради народних депутатів № 7-ХХІ від 24.05.1991 р. ОСОБА_2 була переда- на в довічне успадковане володіння із земель запасу Струмківської сільської ради земельна ділян- ка площею 5,2 га для ведення фермерського господарства. За життя спадкодавець вчинив заповіт

на його ім`я, яким заповів йому все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось та все те, на що за життя він матиме право, а тому він вважає, що він має право успадкувати зазначе- ну земельну ділянку як спадкоємець за заповітом, відповідно до ст.ст.1232, 1233 ЦК України. При

зверненні до приватного нотаріуса із заявою щодо прийняття спадщини йому було відмовлено з причин відсутності правовстановлюючого документа.

Ухвалою суду від 06.04.2020 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.18).

Ухвалою суду від 02.06.2020 р. (а.с.34) закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надіслав заяву, в якій просив справу роз- глянути у їх відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав до суду надав заяву, в якій про- сив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги не визнав, посилаючись на таке. Згідно наявних у відповідача книг записів реєстрації державних актів на право власності на земельні ді- лянки та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди та других при- мірників державних актів станом на 31.12.2012 р., зареєстровано державний акт на право довічно- го спадкового володіння землею на імя ОСОБА_2 за № 18 для ведення селянського (фер- мерського) господарства загальною площею 5,20 га. На підставі технічної документації із земле- устрою щодо проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної форми власності на території Татарбунарського району Одеської області, складеної Одеською регіональною філією ДП «ЦДЗК» у 2019 р., земельна ділянка 15.07.2019 р. зареєстрована в Дер- жавному земельному кадастрі, кадастровий номер 0:01:001:1919. В нормі Земельного кодексу України відсутнє поняття право довічного успадкованого володіння землею, натомість йдеться про обмеження права постійного користування земельною ділянкою. Право постійного ко- ристування землею та довічного успадкованого володіння землею не є тотожнім. Питання пов`яза- ні із спадкуванням майна, регулюються цивільним законодавством. Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та з урахуванням норм цивільного законодавства припинив право землекористування. Тому норма ч.5 ст.116 ЗК України при передачі земельних ділянок у власність чи оренду в даному випадку не застосовується.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Як вбачається з копії державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею (а.с.9-13), його було видано ОСОБА_2 , який мешкав в с.Струмок Татарбунарського ра- йону Одеської області, у тому, що на підставі рішення Татарбунарської районної ради народних депутатів Татарбунарського району Одеської області від 24.05.1991 р. № 72-ХХІ зазначеному землеволодільцю передається у довічне успадковуване володіння 5,2 гектарів землі в межах згідно з планом землеволодіння для ведення селянського (фермерського) господарства. Акт зареєстрова- ний в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 18.

Заповітом, посвідченим секретарем Струмківською сільською радою Саченко Т.М. 05.05.2015 р. (копія на а.с.7), підтверджується, що ОСОБА_2 на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження, яким земельну ділянку площею 5,20 га, належну йому на підставі особистої влас- ності, заповів онуку ОСОБА_1 ..

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.6), що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Струмок Татарбунарського району Одеської області.

Відмова нотаріуса (а.с.8) свідчить про неможливість позивача отримати свідоцтво про право на спадщину після померлого ОСОБА_2 (спадкова справа № 1/2020 від 09.01.2020 р.) з при- чини ненадання ним правовстановлюючого документа на успадковане майно - земельну ділянку.

За змістом ч.1 ст.6 ЗК Української РСР в редакції від 18.12.1990 р., у довічне успадковуване во- лодіння земля надавалась громадянам УРСР серед іншого для ведення селянського (фермерського господарства).

Статтею 55 вказаного Кодексу передбачалось, що у разі смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство, право володіння земельною ділянкою передається одному із спадкоєм- ців.

Земельний кодекс УРСР від 18.12.1990 № 561-XII не передбачав можливості передачі земель- них ділянок у приватну власність як фізичним, так і юридичним особам: земельні ділянки нада- валися лише у володіння і користування.

Частино 1 статті 6 ЗК України від 13.03.1992 р., який набрав чинності 16.05.1992 р., було закрі- плено право громадян України на одержання у власність земельних ділянок в тому числі і для ве- дення селянського (фермерського) господарства.

Також статтею 7 ЗК України від 13.03.1992 р. було передбачено право постійного користування землею. Так, вказаною статтею було визначено, що у постійне користування земля надавалась Ра- дами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Згідно ст.19 вказаного Кодексу сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ді- лянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) госпо- дарства…

В силу ст.50 згаданого Кодексу, громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фе- рмерське) господарство, передаються за їх бажанням у власність або надаються в користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Враховуючи зазначені положення, спірна земельна ділянка площею 5,20 га, виділена ОСОБА_3 на підставі рішення Татарбунарської районної ради народних депутатів від 24.05.1991 р. № 72-ХХІ, могла бути надана лише у постійне користування.

Згідно ст.23 Закону України "Про фермерське господарство", успадкування фермерського гос- подарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

За змістом ч.1 ст.92 діючого ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комуналь- ній власності, без встановлення строку.

Відповідно до ч.2 ст.92 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідно- син), право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної вла- сності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комуна- льної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), устано- ви та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у вста- новленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших бу- дівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

Отже, із змісту ч.2 ст.92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне ко- ристування громадянам і фермерським господарствам не передбачена.

Згідно ст. 31 ЗК України, землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної

ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земе-

льних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної

власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оре- нди.

Зміст вказаної статті також не передбачає можливість отримання фермерським господарством земельних ділянок у постійне користування.

Відповідно до ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за ріше- нням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, виз- начених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійсню- ється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності (в тому числі можливість одержання громадяни- ном безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства - ч.6 ст.118) та права користування на землю згідно зі ст.ст. 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

В силу ч.1 ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як визначено ст.131 ЗК України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Склад спадщини, визначений ст.1218 ЦК України. Так, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1225 ЦK України, право власності на земельну ділянку переходить до спадко- ємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтве- рдженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим право- встановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користу- вання земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сер- вітут).

Перехід у порядку спадкування права довічного успадковуваного володіння землею та постій- ного користування законом не передбачено. Чинним ЗК України також не передбачено такого виду землекористування як довічне успадковуване володіння.

До складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не за- боронені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівля- ми, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власні- сть), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного ка- піталу (ст.19 Закону України "Про фермерське господарство" ).

Згідно ч.1 ст.20 зазначеного Закону, майно фермерського господарства належить йому на праві власності.

Пунктом 8 постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 р. № 2200-XII "Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі" встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформ- лення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.

Оскільки Земельний кодекс України в редакції від 13.03.1992 р. передбачав право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема, право громадян на безоплатне одержання у влас- ність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства і не передбачав та- кої форми володіння землею як довічне успадковуване володіння, то за п.6 Перехідних положень надавалося громадянам право, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві до 01.01.2005 р., та продовжено до 01.01.2008 р. переоформити у встановленому порядку право власності або право користування земельними ді- лянками, наданих для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду.

З наявних в матеріалах справи документів не вбачається, що за життя ОСОБА_2 звертав- ся щодо переоформлення земельної ділянки, наданої йому в довічне успадковуване володіння, на право оренди, документів, підтверджуючих зміну титулу прав на зазначену земельну ділянку за життя останнього не надано.

Отже, аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння земе- льною ділянкою чи підставі державного акта на право постійного користування земельною ділян- кою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 178/447/16-ц та від 13.03.2019 у справі № 178/922/15-ц.

На час відкриття спадщини положення ст.92 ЗК України виключали можливість набуття грома- дянами права довічного успадковуваного володіння землею чи постійного користування землею, а тому позивач не міг набути таке право, що не виключає право позивача на набуття у власність або користування земельної ділянки у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Доводи представника позивача про те, що при розгляді справи необхідно приймати до уваги рі- шення Конституційного Суду України від 22.09.2005 р., яким визнано неконституційними поло- ження п.6 розділу 9 «Перехідні положення» в частині щодо втрати громадянами після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права ко- ристування земельною ділянкою, не впливають на правильність рішення, оскільки за рішенням Конституційного Суду України громадяни, які набули право постійного користування земельною ділянкою в порядку встановленому законом, але за нині діючим законодавством не можуть мати їх на такому праві, не обмежені строком за свого життя переоформити право користування земель- ною ділянкою на право власності або право оренди. Спадкодавець втратив надане йому право не у зв`язку з тим, що сплив строк встановлений законом для переоформлення права постійного корис- тування земельною ділянкою, наданою йому у довічне успадковане володіння, а тому що він не встиг реалізувати своє право за життя. Так, згідно рішення Конституційного Суду України, за гро- мадянами зберігається право щодо оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою, яке може бути ними реалізоване за життя.

Права спадкоємців є похідними від прав спадкодавця, які належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки на момент відкриття спадщини Закон України «Про селянське (фермерське) господар- ство», який передбачав надання громадянам земельних ділянок за їх бажанням у довічне успадко- ване володіння для ведення селянського (фермерського) господарства та відповідно до якого права володіння земельною ділянкою підлягали спадкуванню, втратив чинність, а Закон України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 р. та чинний Земельний кодекс України, прийнятий 25. 10.2001 р. не передбачають набуття такого права громадян на землю як довічне успадковуване во- лодіння та порядку успадкування такого володіння, то суд приходить до висновку, що позовні ви- моги про визнання права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку в порядку спадкування не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.76-81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання права довічного успадкованого володіння на земельну ділянку в порядку спадкування відмовити.

Судові витрати у справі віднести на позивача.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учас- никами справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили пі- сля повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Тимошенко