Справа № 657/1667/19

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.02.2020 Каланчацький районний суд Херсонської області у складі:
головуючого судді Ковальчук О. В.
секретаря Боровинської С.В.
справа № 657/1667/19
учасники справи:
позивач ОСОБА_1
представник позивача ОСОБА_2
відповідач КНП «Каховська Центральна района лікарня»
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Каховська центральна районна лікарня Каховської районної ради» про поновлення на роботі,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просить визнати її звільнення за прогул без поважних причин незаконним, змінити формулювання причин її звільнення з ч. 4 ст. 40 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, змінити дату звільнення на день ухвалення судового рішення, вирішити питання про стягнення з роботодавця втраченого заробітку за період вимушеного прогулу, коли з вини роботодавця була позбавлена можливості працювати на посаді та стягнути з роботодавця моральну шкоду в розмірі 17 000 грн..
Мотивуючи свої вимоги позивач вказує, що наказом КНП «Каховська центральна районна лікарня» № 414-к від 24 липня 2019 року її звільнено з роботи з 30 липня 2019 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Зазначений наказ вважає незаконним, оскільки нею була направлена роботодавцю заява про звільнення з 06 липня 2019 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України в зв`язку з порушенням роботодавцем трудового права, яку останній отримав 01 липня 2019 року. Порушення роботодавцем трудового права полягає у тому, що відповідно до пункту 4 наказу Каховської ЦРЛ від 05 жовтня 2015 року № 304-к, після закінчення інтернатури та присвоєння їй спеціальності лікаря спеціаліста зі спеціальності «стоматологія», роботодавець зобов`язаний був перевести її на посаду лікаря стоматолога, чого зроблено не було. Однак, дані порушення роботодавцем не визнано, про що повідомлено її листом від 02 липня 2019 року за вих. № 1093, де було зауважено про вихід її на роботу від 08 липня 2019 року. Вважаючи недоцільним працювати на роботі за нижчою кваліфікацією, до роботи не приступила, цей час вважає вимушеним прогулом, так як роботодавцем не було забезпечено їй належним умов праці, відповідно до її кваліфікації. Натомість невихід на роботу роботодавцем фіксувалося та було розцінено, як прогул і винесено наказ про звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Крім того, 13 серпня 2019 року в день отримання наказу про звільнення їй стало відомо, що роботодавцем було здійснено переведення її на іншу роботу без її згоди, оскільки після її поновлення на роботі за рішенням суду від 26 березня 2019 року роботодавець перемістив її на роботу в іншу місцевість до іншого структурного підрозділу. Позивач вважає, що своїми незаконними діями роботодавець завдав її моральної шкоди, так як вона зазнала душевних страждань у зв`язку з примушенням її працювати на роботі з нижчою кваліфікацією та оплатою праці, вартість яких вона оцінює в 17 000 грн..
Ухвалою суду від 18 вересня 2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 20 грудня 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено слухання справи до судового розгляду.
Представник позивача ОСОБА_2 , який діє на підставі доручення, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні з підстав викладених у позові.
Представник відповідача Комунального некомерційного підприємства Каховської центральної районної лікарні Каховської районної ради в судове засідання не з`явився, в порядку ст. 211 ЦПК України, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі.
У встановлений судом строк представником відповідача надано відзив на позов в якому зазначає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Наказом Каховської ЦРЛ від 05 жовтня 2015 року № 304-к ОСОБА_1 була зарахована на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Стоматологія» до поліклініки (с. Любимівка) Каховської центральної лікарні з 06 жовтня 2015 року по 30 червня 2017 року з подальшим переведенням на посаду лікаря-стамотолога поліклініки (с. Любимівка) Каховської центральної лікарні, після закінчення інтернатури. Наказом головного лікаря ЦРЛ від 08 червня 2017 року № 90-ка позивачу, відповідно до її заяви, було надано щорічну відпустку з 01 липня 2017 року по 31 липня 2017 року. У період перебування у відпустці від позивача надійшла заява про припинення трудових відносин за власним бажанням з 31 липня 2017 року, в зв`язку з чим наказом від 31 липня 2017 року № 226-К її було звільнено з посади лікаря-інтерна. В подальшому було встановлено, що позивача було звільнено під час перебування її на лікарняному, тому рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 26 березня 2019 року її було поновлено на посаді лікаря-інтерна. На виконання вказаного рішення суду наказом № 312-к від 17 травня 2019 року, наказ № 226-к від 31 липня 2017 року про звільнення за власним бажанням скасовано, а позивача поновлено на роботі на посаді лікаря-інтерна зі спеціальності «Стамотологія». Однак, після поновлення на роботі, позивач до виконання свої обов`язків не приступила на робочому місці жодного разу не з`явилася. Натомість 01 липня 2019 року від позивача надійшла заява про звільнення її на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, через порушення роботодавцем законодавства про працю. У задоволені вказаної заяви позивачу відмовлено, оскільки роботодавцем не було допущено порушення законодавства про працю, про що листом від 02 липня 2019 року за вих. № 1093 позивача було повідомлено, з вимогою приступити до роботи з 08 липня 2019 року. Проте, вимоги, щодо виходу на роботу позивачем не виконано. Факт відсутності позивача на робочу місці у період з 08, 09, 10, 11, 12 та 15 липня 2019 року, зафіксовано довідними записками та актами про відсутність на робочому місці. Листом від 12 липня 2019 року Каховською ЦРЛ позивача повідомлено про необхідність відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України, надати письмові пояснення з приводу її відсутності на робочому місці у визначені дні у строк до 18 липня 2019 року. Однак, від позивача жодних пояснень не надійшло. За викладених обставин позивача наказом № 414-к від 24 липня 2019 року звільнено за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Представник відповідача вважає безпідставним посилання позивача на порушення роботодавцем законодавства про працю в частині не переведення її з посади лікаря-інтерна на посаду лікаря-спеціаліста, оскільки для здійснення даного переведення позивачу було необхідно надати заяву про її переведення з наданням оригіналу сертифікату лікаря-спеціаліста, чого нею зроблено не було. Крім того, рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 26 березня 2019 року, на підставі якого відбулося поновлено позивача на роботі, позивача поновлено саме: на посаді лікаря-інтерна, а не лікаря - спеціаліста. Посилання позивача, щодо незаконності її переведення на посаду лікаря-інтерна до Консультативно-діагностичного відділу, без її згоди, представник відповідача також вважає безпідставним, оскільки дане переведення було зумовлено припиненням роботи стоматологічного кабінету в смт. Любимівка в результаті реорганізації. Поряд з цим, дії позивача представник відповідача вважає зловживанням правовими нормами не з метою забезпечення себе роботу, а з метою завдані шкоди лікарні.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом Каховської ЦРЛ від 05 жовтня 2015 року № 304-к ОСОБА_1 була зарахована на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Стоматологія» до поліклініки (с. Любимівка) Каховської центральної лікарні з 06 жовтня 2015 року по 30 червня 2017 року з подальшим переведенням на посаду лікаря-стамотолога поліклініки (с. Любимівка) Каховської центральної лікарні, після закінчення інтернатури.
Наказом головного лікаря ЦРЛ від 08 червня 2017 року за заявою позивача ОСОБА_2 їй було надано щорічну відпустку на період з 01 липня 2017 року по 31 липня 2017 року.
22 липня 2017 року (під час перебування у відпустці) позивач звернулася до Каховської ЦРЛ з заявою про припинення трудових відносин за власним бажанням з 31 липня 2017 року. На підставі вказаної заяви наказом від 31 липня 2017 року № 226-к позивач була звільнена з посади лікаря-інтерна.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
На виконання вказаного рішення суду наказом № 312-к від 17 травня 2019 року, наказ № 226-к від 31 липня 2017 року про звільнення позивача за власним бажанням скасовано, а позивача поновлено на роботі на посаді лікаря-інтерна зі спеціальності «Стамотологія».
05 червня 2019 року від позивача надійшла заява про надання їй відпустку за період роботи з 06 жовтня 2019 року по 05 липня 2019 року включно.
Наказом КНП «Каховська ЦРЛ» № 102-ка позивачу надано відпуску з 03 червня 2019 року по 05 липня 2019 року.
19 червня 2019 року на адресу відповідача від позивача надійшла заява від 18 червня 2019 року про звільнення її з роботи за власним бажанням в останній день відпустки.
26 червня 2019 року Каховською центральною районною лікарнею було видано наказ № 352-к про звільнення позивача за власним бажання в останній день відпустки з 05 липня 2019 року.
01 липня 2019 на адресу Каховської ЦРЛ надійшла зава позивача про відкликання заяви про звільнення її за власним бажання від 18 червня 2019 року, з проханням звільнити її з 06 липня 2019 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, через порушення роботодавцем законодавства про працю.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не визнано порушення роботодавцем трудового законодавства та відмовлено позивачу у звільненні її на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, про що листом від 02 липня 2019 року за вих. № 1093 позивача було повідомлено, з вимогою приступити до роботи з 08 липня 2019 року.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажання, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь - який час розірвати укладений ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові наслідки залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч.3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.
При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч.3 ст. 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.
Таким чином, з огляду на викладене, суд вважає, що відповідач мав передбачене законом право відмовити позивачу у розірванні трудового договору, яким і скористався.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не визнавши порушення роботодавцем трудового законодавства та відмовивши позивачу у звільненні її на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, повідомив про дані обставини листом від 02 липня 2019 року за вих. № 1093, з вимогою приступити до роботи з 08 липня 2019 року.
Проте, вимоги, щодо виходу на роботу позивачем не виконано, до роботи позивач не приступила. Факт відсутності позивача на робочу місці у період з 08, 09, 10, 11, 12 та 15 липня 2019 року, зафіксовано довідними записками та актами про відсутність на робочому місці. Таким чином, суд вважає, що факт відсутності позивача на роботі у вказаний період підтверджений належними та достовірними доказами. Доказів відсутності позивачки на роботі у вказаний період з поважних причин матеріали справи не містять.
Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив судам, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
З досліджених доказів судом достовірно встановлено, що здійснений ОСОБА_1 прогул має тривалий характер, так як тривав з 08 липня 2019 року по 15 липня 2019 року включно. В цей період позивачка жодного разу на роботу не виходила, а тому він є безперервним і триваючим.
Як встановлено положеннями ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.
Частиною 1 статті 1471 КЗпП України встановлено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.
Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Згідно зі ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.
На виконання вказаних вимог закону відповідачем листом від 12 липня 2019 року повідомлено позивача про необхідність відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України, надати письмові пояснення з приводу її відсутності на робочому місці у визначені дні у строк до 18 липня 2019 року.
В матеріалах справи відсутні відомості про надання позивачем пояснень з приводу відсутності її на робочому місці у вказані дні.
Відповідно до ст. 43 КЗпП, розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, п. 4 ч. 1 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України допускається розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди профспілкового комітету у випадку, якщо звільнений працівник не є членом профспілкового комітету.
Згідно довідки Комунального некомерційного підприємства «Каховська центральна районна лікарня Каховської районної ради» позивач ОСОБА_1 не є членом профспілкового комітету.
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідач, у відповідності до норм трудового законодавства, видав наказ № 414-к від 24 липня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин і підстав для її поновлення на роботі немає.
Посилання позивача на порушення роботодавцем законодавства про працю в частині не переведення її з посади лікаря-інтерна на посаду лікаря-спеціаліста, суд вважає безпідставним, оскільки рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 26 березня 2019 року, на підставі якого відбулося поновлено позивача на роботі, позивача поновлено саме: на посаді лікаря-інтерна.
Крім того, згідно довідки Комунального некомерційного підприємства «Каховська центральна районна лікарня Каховської районної ради» від 15 жовтня 2019 року у період з 30 червня 2017 року по час видачі довідки ОСОБА_1 не подалася заява про переведення її на посаду лікаря-стоматолога та не надавалося копії Сертифікату лікаря-спеціаліста.
Посилання позивача, щодо незаконності її переведення на посаду лікаря-інтерна до Консультативно-діагностичного відділу, без її згоди, суд також вважає безпідставним, оскільки дане переведення було зумовлено припиненням роботи стоматологічного кабінету в смт. Любимівка в результаті реорганізації, що також підтверджується матеріалами справи.
Таким чином, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в задоволені позову слід відмовити в повному обсязі.
В зв`язку з відсутністю підстав для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягають.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому в зв`язку з відмовою в задоволені позову, судовий збір підлягає стягненню з позивача на користь держави.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263, 264,265, 268 ЦПК України, суд
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Каховська центральна районна лікарня Каховської районної ради» про поновлення на роботі відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави сплачений судовий збір в розмірі 840,80 грн.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Херсонського апеляційного суду через Каланчацький районний суд Херсонської області, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: КНП «Каховська центральна района лікарня Каховськохїх районної ради», м. Каховка Херсонської області, вул. Першотравнева,34, .

Суддя: Ковальчук О. В.

Повний текс рішення виготовлено 12.02.2020 р.