Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3556/19 Головуючий у 1-й інст. Маслак В. П.
Категорія 50 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

за участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 16 жовтня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Маслак В.П.

у цивільній справі №296/3556/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що син ОСОБА_3 проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач ухиляється від батьківського обов`язку щодо належного утримання дитини, матеріальну допомогу в добровільному порядку не надає. Угоди про добровільну сплату аліментів сторонами не досягнуто. Крім того, відповідач має постійне місце роботи та отримує постійний дохід. Зазначала, що спорів щодо визначення місця проживання дитини між сторонами не виникало. Однак, для забезпечення можливості тимчасового виїзду сина за кордон на строк, що не перевищує одного місяця, зокрема, для оздоровлення та відпочинку, без нотаріального посвідченого дозволу відповідача, просила визначити місце проживання сина ОСОБА_3 з нею.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 16 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.04.2019 р. до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 до державного бюджету України судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про встановлення місця проживання дитини та змінити в частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу)- зменшити розмір аліментів до 1/20, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи. Зокрема зазначає, що судом першої інстанції порушено норми ч.4,5 ст.19 СК України, якою визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Крім того, при визначенні розміру аліментів судом не було враховано розмір раніше наданих апелянтом коштів позивачці на забезпечення та утримання малолітнього сина, а він саме придбав житло та надав кошти на утримання, які складали не менше 245 000,00 грн. станом на 13.06.2018 року. Проте судом першої інстанції дана обставина не була врахована.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 19.12.2015 р. між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано шлюб, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 19.12.2015 р.(а.с.4).

Від вказаного шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.3).

Згідно довідки ТОВ «Керуюча компанія «КомЕнерго-Житомир» №1218 від 06.07.2018 р. малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає разом з позивачем ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5).

Відповідно до характеристики ТОВ "Дозор Україна" ОСОБА_2 є чесною та порядною, має високий авторитет та повагу співробітників, уважна, доброзичлива, має високе почуття відповідальності (а.с.74).

Вирішуючи спір в частині визначення місця проживання дитини, суд обгрунтовано виходив з того, що згідно з ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до положень ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ч.1 ст.3, ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Згідно Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.

Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед слід виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

В даному випадку суд першої інстанції правильно вважав, що із врахуванням малолітнього віку дитини, характеристику позивача з місця роботи, проживання сина сторін з матір`ю буде відповідати інтересам дитини. При цьому судом не встановлено обставин, які можуть перешкоджати проживанню дитини з ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.4,5 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

В даному випадку орган опіки та піклування також вважав за доцільне залишити дитину на виховання матері.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду в цій частині вимог.

Правильними також є висновки суду в частині покладення на відповідача обов`язку сплачувати аліменти на дитину.

При цьому судом враховано, що договір про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладався.

Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів.

Згідно з ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; та інші обставини, що мають істотне значення.

Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї.

Суд, при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Згідно ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Визначаючи розмір аліментів, судом враховано, що батьки нарівні зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя.

Відповідно до ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України).

Як свідчать матеріали справи, відповідач працює в ГУ ДФС у Житомирській області з 26.03.2019р. на посаді заступника начальника ДПІ (а.с.46). Згідно довідки ГУ ДФС у Житомирській області №72 від 07.06.2019р. нарахована заробітна плата ОСОБА_1 за квітень - травень 2019 р. склала 21902,46 грн.

Позивач з 18.04.2019р. працює в ТОВ «Дозор Україна» на посаді завідувача складом, її дохід за період з 18.04.2019р. по 31.07.2019р. склав 14933,33 грн.

Крім того, відповідач має кредитні зобов`язання по договору про споживчий кредит (а.с.86-87), здійснює щомісячне повернення коштів, отриманих на підставі договору позики (а.с.37-39), а також допомагає матеріально неповнолітній доньці, яка мешкає на тимчасово окупованій території в м.Донецьку.

Враховуючи ці обставини, суд обгрунтовано визначив щомісячне стягнення аліментів на дитину в розмірі 1/6 частини доходу відповідача.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

За наведених обставин підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 16 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 13.02.2020 року.