ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року

м.Суми

Справа №573/1249/19

Номер провадження 22-ц/816/315/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Орган опіки та піклування Білопільської міської ради Сумської області

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Конорєва Володимира Олексійовича

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 29 листопада 2019 року, у складі судді Замченко А.О., ухвалене у м. Білопілля,

в с т а н о в и в :

16 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , мотивуючи вимоги тим, що 15 червня 2019 року колишній чоловік ОСОБА_2 без її дозволу забрав їх спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і відмовляється повернути, не повідомляє його місце знаходження, обмежує спілкування з сином по телефону, тому просила ухвалити негайне до виконання рішення про відібрання малолітнього ОСОБА_4 від ОСОБА_2 і повернути їй сина.

У поданій поштою 21 серпня 2019 року позовній заяві ОСОБА_1 змінила предмет позову та, уточнивши вимоги, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 74000 грн на відшкодування моральної шкоди їй та малолітньому ОСОБА_4 , якого повернуто 26 липня 2019 року, завданої протиправною поведінкою відповідача, а саме: незаконним відібранням дитини (т. 1 а.с. 61-62, 105-106).

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 29 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Конорєв В.О., посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Вважає, що справа розглянута однобічно, упереджено, судом першої інстанції не досліджені всі докази по справі, які відображають зміст взаємовідносин сторін та наявність особистого конфлікту, звернувшись до суду, позивач та її малолітня дитина не отримали судового захисту.

Доводить, що між сторонами не має спору щодо визначення місця проживання дитини, оскільки воно визначене за їх домовленістю з матір`ю, що підтверджено рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 02 жовтня 2018 року (справа № 573/1362/18), яким із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_4 та рішенням виконавчого комітету Ульянівської селищної ради Білопільського району Сумської області «Про участь батька у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 » № 74 від 28 вересня 2018 року, а тому судом невірно застосовано ч. 1 ст. 160 СК України.

Вказує, що через самочинну, без згоди позивача, зміну відповідачем місця проживання малолітнього сина, їй довелося докласти зусиль для повернення дитини, чим їй та сину заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню у порядку ст. ст. 13, 23, 1167 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 до апеляційного суду не направив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2019 року: 1921 грн х 100 = 192100 грн), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 12 липня 2014 року по 03 жовтня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який після розірвання шлюбу залишився проживати з матір`ю (т.1, а.с. 43).

Із довідки виконкому Ульянівської селищної ради від 20 червня 2019 року вбачається, що ОСОБА_5 проживає по АДРЕСА_1 , разом з чоловіком ОСОБА_6 , сином ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_7 (т.1, а.с. 6).

Згідно з довідкою від 19 червня 2019 року № 01-50/06 ОСОБА_4 відвідує Ульянівський ДНЗ (ясла-садок) «Світанок» (т.1, а.с. 7).

ОСОБА_2 зареєстрований у АДРЕСА_2 (т.1, а.с.11).

Рішенням виконавчого комітету Ульянівської селищної ради від 28 вересня 2018 року №74 ОСОБА_2 надано дозвіл брати участь у вихованні сина ОСОБА_4 , шляхом підтримання з дитиною регулярних особистих стосунків і прямих контактів у визначеному порядку (т.1, а.с. 31).

Із довідки інспектора ЮП Білопільського ВП ГУ НП в Сумській області Сайко І.А . вбачається, що 15 червня 2019 року ОСОБА_9 (баба ОСОБА_4 ) повідомила, що ОСОБА_2 забрав сина ОСОБА_4 і не повертає, просила встановити місце знаходження онука (т.1, а.с. 45-46).

За повідомленням Служби у справах дітей Білопільської РДА Сумської області від 13 серпня 2019 року ОСОБА_1 не зверталася з питання захисту прав сина ОСОБА_4 та повернення дитини в її родину (т.1, а.с. 49).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України, позивачем не надано належних та допустимих доказів визначення компетентними органами у встановленому законом порядку місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю за певною адресою, що виключає протиправність дій відповідача - батька дитини по зміні місця проживання сина.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Статтею 153 СК України гарантовано право матері, батька та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 162 СК України визначено, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.

Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним відібранням дитини, суд виходив з наявності між сторонами спору щодо місця проживання малолітнього сина, за вирішенням якого вони не зверталися до відповідного органу опіки і піклування чи до суду, врахував усі істотні обставини, зокрема і ті, про які йдеться у позові та апеляційній скарзі, навів відповідні мотиви.

Так, суд прийняв до уваги, що дитина повернута матері до початку розгляду справи, доказів вчинення відповідачем неправомірних дій щодо дитини позивачем не надано, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди у поряду ст. ст. 23, 1167 ЦК України, на які посилається позивач у своїй позовній заяві.

Згідно з роз`ясненнями п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів вважає, що надані ОСОБА_1 копії медичних довідок не можуть бути належним доказом завдання відповідачем моральної шкоди (т.1, а.с. 141-150), оскільки з них неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і діями відповідача.

Також, колегія суддів критично відноситься до наданого практичним психологом ОСОБА_10 висновку за результатами проведення психологічного дослідження ОСОБА_1 від 18 вересня 2019 року (т.1, а.с. 109-118), оскільки сама психолог, допитана судом першої інстанції у якості свідка, зазначила, що в ньому викладена її суб`єктивна думка.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального та додержані норми процесуального права.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Конорєва Володимира Олексійовича залишити без задоволення.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 29 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді : В.І. Криворотенко

С.С. Ткачук