КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Кушнір С.І.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8407/2020
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року та на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2020 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У травні 2019 року ТОВ «Вердикт Капітал» звернулося до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що між позичальником ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 13 серпня 2008 року був укладений Кредитний договір №59-73/08-А, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 27 727 дол. США зі сплатою 12,50% річних.

За умовами Кредитного договору, Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит на умовах та в порядку, визначеному Кредитним договором, а Позичальник в свою чергу зобов`язався здійснювати сплату грошових коштів шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових нарахувань з метою погашення заборгованості за виданим Кредитом та нарахованими процентами (п. 4 Кредитного договору).

Банк виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, надавши Позичальнику кредитні кошти на загальну суму 27 727 дол. США.

В подальшому, 15 листопада 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в том числі за Договором кредиту №59-73/08-А.

Позивач зазначав, за період користування кредитними коштами, Позичальником здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте, заборгованість Позичальника за Кредитним договором в повному обсязі не погашена.

Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов Кредитного договору станом на 24 травня 2019 року, складає 5 326 372,75 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 268 412,12 грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 146 237,37 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 17 806,39 грн.; заборгованість по комісії - 13 015,83 грн.; заборгованість по пені - 4 880 901,04 грн.

Позивач вказував, що станом на день подання позовної заяви, відповідач не повернула отримані кредитні кошти згідно Кредитного договору №59-73/08-А від 13 серпня 2008 року.

Посилаючись на те, що Позичальником прострочено грошове зобов`язання по поверненню Кредитних коштів отриманих на підставі Кредитного договору №59-73/08-А від 13 серпня 2008 року, ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» вважає, що у нього виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Загальний розмір заборгованості по сплаті нарахованої пені за подвійною обліковою ставкою НБУ та 3% річних за користування кредитом станом на 24 травня 2019 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 119 704,29 грн., з яких: нараховані 3% річних - 24 179 грн.; нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ - 95 525,29 грн.

На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по сплаті нарахованої пені за подвійною обліковою ставкою НБУ та 3% річних за користування кредитом станом на 24 травня 2019 року у розмірі 119 704,29 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, позивач ТОВ «Вердикт Капітал» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» про стягнення заборгованості.

У апеляційні скарзі вказує, що суд не дослідив належним чином докази, які містяться у матеріалах справи. Зазначає, позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 119 704,29 грн, яка складається із нарахованих 3% річних та нарахованої пені за подвійною обліковою ставкою НБУ, а тому послання суду на неможливість інфляційних нарахувань на іноземну валюту є безпідставними. Стверджує, що не пропустив строк позовної давності, оскільки заявлені позовні вимоги не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України.

Крім цього, додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2020 року частково задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_1 - Ткач В.Д. про розподіл судових витрат.

Ухвалено додаткове рішення по справі №760/15671/19 (провадження №2/760/2951/20) за позовом ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, зазначивши у резолютивній частині рішення:

«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (адреса: м. Київ, вул. Кудрявський узвіз, буд. 5-Б, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) суму судових витрат на правничу допомогу у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок.».

В задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

До Київського апеляційного суду 12 травня 2020 року надійшла апеляційна скарга ТОВ «Вердикт Капітал» на вказане додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2020 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір про надання правової допомоги не відповідає вимогам закону, а тому не є належним доказом понесених витрат на правову допомогу у даній справі. Посилаючись на нікчемність договору про надання правової допомоги, просить додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2020 року скасувати.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 травня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ТОВ «Вердикт Капітал»

У відзиві на апеляційні скарги представник ОСОБА_1 - адвокат Ткач В.Д. вказує, що суд правильно застосував до спірних відносин норми щодо наслідків спливу строку позовної давності. Зазначає також, що позивач не надав належних доказів про заборгованість відповідача перед банком, тому рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права.

Також стверджує, що додаткове рішення суду першої інстанції ухвалене на підставі належних та допустимих доказів, а тому підстави для його скасування відсутні.

Апеляційні скарги вважає безпідставними та необґрунтованими, тому просить рішення районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2020 року залишити без змін, а апеляційні скарги ТОВ «Вердикт Капітал» - без задоволення.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 119 704,29 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів доходить таких висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, 13 серпня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №59-73/08-А, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 27727 дол. США зі сплатою 12,50% річних (п. 2.1 Кредитного договору).

Згідно п. 3.2 Кредитного договору, Позичальник зобов`язався повністю повернути Кредитні ресурси, отримані за цим Договором, до 13 серпня 2015 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на Позичковий рахунок.

Відповідно до п. 3.3 Кредитного договору, Позичальник зобов`язався щомісяця, в термін з «1» по «10» число кожного місяця, здійснювати погашення заборгованості за Кредитними ресурсами у складі щомісячного Ануїтетного платежу, розмір якого за цим Договором становить 497 доларів США 95 центів відповідно до Графіку зниження розміру заборгованості (Додаток №1), який є невід`ємною частиною цього Договору. У складі Ануїтетного платежу сплачуються проценти за користування Кредитними ресурсами. Останню сплату Ануїтетного платежу Позичальник зобов`язується здійснити не пізніше 13 серпня 2015 року.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За правилом ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як визначено ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом також встановлено, що 15 листопада 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в том числі за Договором кредиту №59-73/08-А від 13 серпня 2008 року, що підтверджується Додатком №1 до Договору про відступлення прав вимоги від 15 листопада 2018 року (Витяг з Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами).

Згідно зі ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Як визначено ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Тобто, за змістом цього положення несприятливі умови для нового кредитора пов`язуються із виконанням боржником обов`язку первісному кредитору, а не у звільненні від такого обов`язку в цілому.

Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «Вердикт Капітал» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором №59-73/08-А від 13 серпня 2008 року у розмірі 119 704,29 грн. станом на 24 травня 2019 року, з яких: нараховані 3% річних - 24 179 грн.; нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ - 95 525,29 грн.

При цьому у своїй позовній заяві позивач посилався на те, що за період користування кредитними коштами, Позичальником здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте, заборгованість Позичальника за Кредитним договором в повному обсязі не погашена.

Позивач вказував, що загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов Кредитного договору, що підлягає стягненню з Позичальника станом на 24 травня 2019 року, становить 5 326 372,75 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 268 412,12 грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 146 237,37 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 17 806,39 грн.; заборгованість по комісії - 13 015,83 грн.; заборгованість по пені - 4 880 901,04 грн.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Разом з цим, з наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 станом на 24 травня 2019 року (а.с. 14), неможливо встановити дійсний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором, періоди за які така заборгованість була нарахована, суми та часу внесення відповідачем платежів тощо. Належного розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором №59-73/08-А від 13 серпня 2008 року, під час судового розгляду справи позивачем не надано

Колегія суддів також звертає увагу, що стягнення нарахованої позивачем заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов Кредитного договору, відповідно до вказаного розрахунку, не є предметом розгляду у межах даної справи.

У матеріалах справи міститься також розрахунок боргу 3% річних із урахуванням подвійної облікової ставки НБУ (а.с. 15), на підставі якого позивач обґрунтовує свої вимоги та просить стягнути визначені у вказаному розрахунку грошові кошти. Вказаний розрахунок виконаний щодо суми боргу у розмірі 268 4212,12 грн, однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності заборгованості саме у такому розмірі (первинні документи та виписки з особових рахунків клієнта банку, які підтверджують існування певних банківських операцій, нарахування позичальнику боргу по основній сумі кредиту та процентам).

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Враховуючи те, що позивач вказував на здійснення часткових платежів на погашення кредиту, однак, доказів на підтвердження чи спростування цієї обставини не надав, суд позбавлений можливості перевірити правильність виконаного позивачем розрахунку заборгованості, встановити дійсний розмір заборгованості за кредитним договором. а відтак - і перевірити правильність нарахування 3% річних із урахуванням подвійної облікової ставки НБУ.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження розміру заборгованості, що підлягає стягненню з боржника на користь позивача, а тому у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із його недоведеністю.

Однак, встановивши під час розгляду справи викладені обставини, суд першої інстанції ухвали рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Колегія суддів не може погодитись із такою мотивацією рішення з таких підстав.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Загальна позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року по справі № 372/1036/15-ц.

Натомість, у рішенні суду першої інстанції не встановлено порушення права позивача, а тому суд безпідставно застосував до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності.

Водночас, колегія суддів вважає, що неправильність висновків суду щодо підстав відмови у позові не призвела до неправильного вирішення спору, оскільки позов ТОВ «Вердикт Капітал» не підлягає задоволенню з наведених вище підстав.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на викладене мотивувальна частина рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 березня 2019 року підлягає зміні з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо дотримання позивачем строку позовної давності не впливають на висновки суду щодо результату розгляду справи. Посилання апелянта на доведеність позовних вимог належними та допустимими доказами не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Щодо апеляційної скарги ТОВ «Вердикт Капітал» на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2020 року колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Як видно із матеріалів справи, 06 березня 2020 року до суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_1 - Ткач В.Д. про розподіл судових витрат у справі за позовом ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відповідно до якої представник відповідача просив стягнути з ТОВ «Вердикт Капітал» судові витрати понесені ОСОБА_1 по сплаті послуг за правничу допомогу в розмірі 16 000,00 грн.

Від представника ТОВ «Вердикт Капітал» 16 березня 2020 року до суду надійшло клопотання, відповідно до якого позивач просив відмовити в задоволенні заяви про стягнення витрат, які поніс відповідач на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000,00 грн., посилаючись на необґрунтований розмір таких витрат та неспівмірність із складністю даної справи.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім цього, пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-6 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що питання про судові витрати, які відповідач ОСОБА_1 понесла, у зв`язку із розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу у сумі 16 000,00 грн., судом під час ухвалення рішення по суті позовних вимог вирішено не було.

Згідно з п. 2 ч. ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 259 ЦПК України, суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.

Як видно із матеріалів справи, 30 вересня 2019 року до суду від представника відповідача ОСОБА_1 - Ткач В.Д. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник просить застосувати позовну давність до вимог ТОВ «Вердикт Капітал» та відмовити останньому у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, та покласти судові витрати на позивача.

На підтвердження розміру вказаних витрат представником відповідача ОСОБА_1 - Ткач В.Д. до матеріалів справи долучено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу від 26 вересня 2019 року, копію договору № 04-04/2019 про надання правничої допомоги від 04 квітня 2019 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та копію посвідчення адвоката.

Представництво інтересів відповідача ОСОБА_1 в суді здійснювалося адвокатом Ткач В.Д., відповідно до Договору №04-04/2019 про надання правничої допомоги від 04 квітня 2019 року (а.с. 55-58).

Після ухвалення судом рішення по суті позовних вимог адвокат Ткач В.Д. надав розрахунок суми витрат у справі за позовом ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 від 05 березня 2020 року, з якого вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу, яка надавалась адвокатом Ткач В.Д. відповідачу ОСОБА_1, включають, в т.ч.: консультації, формування правової позиції по справі, вивчення позовної заяви та правової бази, складання відзиву, представництво та захист інтересів в суді, що разом становить 16 000 грн (а.с. 116-118).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №04 від 05 березня 2020 року, відповідачем ОСОБА_1 сплачено витрати на правничу допомогу в розмірі 16 000 грн (а.с. 49).

Крім цього, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу представник відповідача надав суду акт №05 про сплату за надання правничої допомоги по Договору №04-04/2019 про надання правничої допомоги від 04 квітня 2019 року, складений та підписаний ОСОБА_1 та адвокатом Ткач В.Д. 05 березня 2020 року (а.с. 120-121).

При вирішенні питання про розмір судових витрат, суд першої інстанції правильно зазначив, що всі дії, вчинені представником відповідача в межах розгляду цивільної справи №760/15671/19, є правничою допомогою в розумінні вимог закону в межах саме даної цивільної справи, а тому її вартість підлягає стягненню з позивача.

При цьому, суд звернув увагу на те, що в справі призначалося два судових засідання, а саме 06 грудня 2019 року о 09:30 год. та 03 березня 2020 року о 15:30 год. Судове засідання, призначене на 06 грудня 2019 року о 09:30 год., було відкладене за клопотанням представника відповідача Ткач В.Д.

Ухвалюючи додаткове рішення про розподіл судових витрат, суд першої інстанції також врахував клопотання позивача про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги. Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення із позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 8000 грн.

Посилання ТОВ «Вердикт Капітал» у апеляційній скарзі на нікчемність договору про надання правової допомоги, укладеного між відповідачем та адвокатом є безпідставними та такими, що ґрунтуються на власному тлумаченні апелянтом норм законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування додаткового рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане додаткове рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 376, 382, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2020 року залишити без задоволення.

Додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

С.І. Савченко