Справа №173/1323/20
Провадження №2/173/643/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого- судді Петрюк Т.М.

При секретареві - Рудовій Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами спрощеного провадження, в м. Верхньодніпровську цивільну справу за позовом адвоката Марусенка Ігоря Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Верхньодніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу батька-,

ВСТАНОВИВ:

30.07.2020 року до суду звернулася позивач ОСОБА_1 , з позовом про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу батька до відповідача ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Верхньодніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області.

31.07.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без виклику сторін на 20.08.2020 року.

Згідно заявлених позовних вимог позивач просить надати їй дозвіл на виїзд з неповнолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення шістнадцятирічного віку за кордон України, до ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме до країн Євросоюзу, країн Шангенського Союзу та Туреччини, Саудівської Аравії, ОАЕ, Єгипту, Тунісу, Китаю без згоди батька ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: в період з 01.04.2009 року по 04.03.2013 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з в відповідачем. Шлюб між ними зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції Донецької області.

04.03.2013 року рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

За період шлюбу в них народилась дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України та проведення антитерористичної операції на непідконтрольній території Донецької області, з квітня 2017 року позивачка переїхала разом із сином та батьками мешкати в АДРЕСА_1

Починаючи з 17.01.2020 року позивачка отримала тимчасове помешкання за адресою: АДРЕСА_2 .

Дитина проживає разом з нею. З відповідачем вони не проживають з червня 2009 року. Відповідач проживає в м. Макіївка Донецької області, не бере участі у вихованні дитини, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, матеріальної допомоги на дитину не надає. Згоди на виїзд у батька позивач взяти не може, оскільки будь-який зв`язок з ним відсутній.

Окрім того відповідно до інформації центру «Миротворець» - ОСОБА_2 обвинувачується у скоєнні обізнаних діянь проти Національної безпеки України та є бойовиком ДНР, що й стало підставою звернення до суду.

Справа розглядалась в спрощеному провадженні без виклику сторін.

Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту

.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що в період з 01.04.2009 року по 04.03.2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Шлюб між сторонами зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції Донецької області.

04.03.2013 року рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька шлюб між сторонами було розірвано. Дані обставини підтверджуються рішенням суду.

В період шлюбу в сторін народилась дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, в якому відповідач записаний батьком дитини.

У зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України та проведення антитерористичної операції на непідконтрольній території Донецької області, з квітня 2017 року позивачка переїхала разом із сином та батьками мешкати в АДРЕСА_1 . Починаючи з 17.01.2020 року позивачка отримала тимчасове помешкання за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб та договором про забезпечення тимчасового розміщення внутрішньо переміщених осіб.

Дитина проживає разом з позивачкою. З відповідачем позивачка не проживає з червня 2009 року. Відповідач проживає в м. Макіївка Донецької області , не бере участі у вихованні дитини, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, матеріальної допомоги на дитину не надає. Згоди на виїзд у батька позивач взяти не може, оскільки будь-який зв`язок з ним відсутній.

Окрім того відповідно до інформації центру «Миротворець» - ОСОБА_2 обвинувачується у скоєнні обізнаних діянь проти Національної безпеки України та є бойовиком ДНР.

Таким чином судом встановлено, що позивачка з об`єктивних причин не може отримати згоди відповідача на виїзд дитини за межі держави.

Однак без нотаріальної посвідченої згоди відповідача на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, є не можливим.

Статею 33 Конституції України передбачено, що кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов`язком батьків.

Зазначена конституційна норма конкретизується сімейним законодавством, а саме - Сімейним кодексом України, яким регламентує, крім іншого і особисті немайнові права і обов`язки батьків щодо дитини. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Сімейним кодексом України це питання не регламентовано. Відповідно до ст. 8 Сімейного кодексу України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Право на свободу пересування фізичної особи, виїзд за межі України, закріплене у ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років (далі - дитина), має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

У відповідності до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правилами перетинання державного кордону громадянами України затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (із змінами і доповненнями) передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, оформлення паспорта (проїзного документа) здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, із ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчується нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що в інтересах дитини буде надати їй дозвіл на виїзд за межі України без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 , а тому позовні вимоги є законним та обґрунтованими. Так як на думку суду, виїзд дитини за межі держави сприятиме розширенню її світогляду, добре позначатиметься на духовному та інтелектуальному розвитку дитини як особистості. Будь-яких перешкод, які б негативно вплинули на здоров`я дитини, погіршення її загального самопочуття, чи будь-яким іншим негативним чином вплинули на дитину судом не встановлено, а відповідачем не доведено.

Також діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Разом з тим, дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сила у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У вищевказаній постанові зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Крім того, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування для відпочинку, керуючись інтересами дитини, з метою розширення кругозору та отримання вражень дитини від поїздки за кордон, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд малолітньої доньки сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон без згоди батька.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд приходить до висновку, що судові витрати, а саме сплачений позивачем судовий збір в сумі 840 грн., 80 коп., підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, так як позовні вимоги позивача задоволені.

Керуючись ст.8 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного кодексу України,Законом України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, ст.ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги за позовом адвоката Марусенка Ігоря Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Верхньодніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу батька - задовольнити.

Надати дозвіл матері, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , проживаючій за адресою: АДРЕСА_2 , на оформлення документів і тимчасовий виїзд за межі України громадянина України, малолітнього - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецька, свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 , а саме: до країн Євросоюзу, країн Шангенського Союзу та Туреччини, Саудівської Аравії, ОАЕ, Єгипту, Тунісу, Китаю, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , в супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , з дати набрання рішенням законної сили і до 16 жовтня 2026 року

Стягнути з ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 року народження , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , проживаючій за адресою: АДРЕСА_2 на відшкодування понесенихі судових витрат по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Повний текст рішення виготовлений: 20.08.2020 року

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 21.08.2020 року

Дата набрання законної сили: 22.09.2020 року