Справа № 372/1792/19
Провадження № 2-165/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

10 серпня 2020 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Бондаренко Є.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт № НОМЕР_2 , виданий органом 3238, 11.04.2019 року) про стягнення на його користь інфляційні нарахування за договором позики від 29 грудня 2013 року за період з 24.12.2014 року по 13.05.2019 року в розмірі 610 655 грн. 29 коп., три проценти річних від простроченої суми за період з 24.12.2014 року по 13.05.2019 року в розмірі 70 433 грн. 00 коп., з урахуванням збільшених позовних вимог також просив стягнути інфляційне відшкодування за період із 14.05.2019 року по 31.01.2020 року включно у розмірі 4 238 грн. 31 коп. та три проценти річних від простроченої суми за період з 14.05.2019 року по 31.01.2020 року включно у розмірі 11 566 грн. 31 коп., а також судові витрати в розмірі 6 968 грн. 93 коп. в обґрунтування позову зазначив, що 23 грудня 2014 року Обухівським районним судом Київської області по справі № 372/5006/14-ц (Провадження № 2-1681/14) винесено заочне рішення відповідно до якого стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором в розмірі 535 248 грн. (п`ятсот тридцять п`ять тисяч двісті сорок вісім гривень 00 копійок), яким встановлено, що відповідач не виконав свої цивільно-правові обов`язки та не сплатив передбачені договором кошти, тому в судовому порядку з нього слід стягнути заборгованість, яка станом на день ухвалення рішення склала 535 248 грн. (п`ятсот тридцять п`ять тисяч двісті сорок вісім гривень 00 копійок). Стягнута за судовим рішенням заборгованість ОСОБА_3 не повернута до сьогодні, тому він вимушений звернутись до суду з даним позовом.

20 травня 2020 року винесено ухвалу про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків.

18 липня 2019 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у цивільній справі та розгляд справи за правилами загального позовного провадження. призначено підготовче судове засідання.

07 жовтня 2019 року винесено ухвалу про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням по справі № 372/5006/14-ц (провадження № 2-п-26/19) за заявою ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

17 лютого 2020 року винесено ухвалу про поновлення провадження у справі у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням по цивільній справі № 372/5006/14-ц (провадження № 2-п-26/19).

06 липня 2020 року винесено ухвали про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача Чугаєнко О.М. позовні вимоги підтримала в урахуванням збільшених позовних вимог та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, хоч про день, час та місце слухання справи неодноразово повідомлявся судом належним чином. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подав.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України.

Вислухавши представника позивача, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором в розмірі 535 248 грн. (п`ятсот тридцять п`ять тисяч двісті сорок вісім гривень 00 копійок), яким встановлено, що відповідач не виконав свої цивільно-правові обов`язки та не сплатив передбачені договором кошти, тому в судовому порядку з нього слід стягнути заборгованість, яка станом на день ухвалення рішення склала 535 248 грн. (п`ятсот тридцять п`ять тисяч двісті сорок вісім гривень 00 копійок).

Рішення набрало законної сили 16.05.2015 року.

21.05.2015 року на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 23.12.2014 року було видано виконавчий лист.

12.05.2016 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Зеленевичем О.В. відкрито виконавче провадження № 51072399 про виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 23.12.2014 року, проте в подальшому 27.02.2017 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Зеленевичем О.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з тим, що майна на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу не виявлено, що підтверджується копіями постанов.

Матеріалами справи підтверджується факт не виконання відповідачем ОСОБА_3 грошового зобов`язання за рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23.12.2014 року, стягнута судовим рішенням заборгованість не повернута, будь-які платежі в рахунок сплати боргу за судовим рішенням відповідачем не здійснювались.

При наданні правової оцінки спору суд погоджується із правовою позицією позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатить гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Рішенням Обухівського районного суду Київської обл. від 23 грудня 2014 року з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором в розмірі 535 248 грн. (п`ятсот тридцять п`ять тисяч двісті сорок вісім гривень 00 копійок). Рішення набрало законної сили 16.05.2015 року.

Таким чином, на підставі рішення суду у відповідача виникло зобов`язання сплатити на користь позивача 535 248 грн. (п`ятсот тридцять п`ять тисяч двісті сорок вісім гривень 00 копійок) з часу набрання судовим рішенням законної сили.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до рішення суду є грошовим зобов`язанням.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 3-57гс10 від 20.12.2010, , № 3-142гс11 від 23.01.2012, № 3-116гс11 від 14.11.2011, № 6-113цс14 від 01.10.2014, № 3-610гс16 від 15.06.2016, в яких зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Покладення виконання рішення суду на державну виконавчу службу відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» не звільняє сторони від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Оскільки рішення Обухівського районного суду Київської обл. від 23 грудня 2014 року набрало законної сили, тому на підставі ст. 319 ЦПК України, ст. 253 ЦК України, стягнення суми інфляції та трьох процентів річних починається з 23 грудня 2014 року.

Розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції провадиться шляхом помноження суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості, а розрахунок трьох процентів річних провадиться по формулі: суму заборгованості помножити на кількість днів прострочення та 3% і поділити на 365 днів. Представлений позивачем розрахунок узгоджується із матеріалами справи. Грунтовних заперечень щодо порядку здійснення розрахунку ціни позову відповідачем не подавалось.

Таким чином загальна сума стягнення трьох процентів річних та інфляційних із врахуванням збільшених позовних вимог складає: інфляційні втрати за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 23 грудня 2014 року по 13 травня 2019 року та з 14 травня 2019 року по 31 січня 2020 року в розмірі 614 893 грн. 60 коп., три проценти річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 24 грудня 2014 року по 13 травня 2019 року та з 14 травня 2019 року по 31 січня 2020 року в розмірі 81 999 грн. 43 коп.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі N 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦK України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦK України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі N 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі N 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. А тому Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 1 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням.

З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у:

Постанові від 20 січня 2016 року у справі N 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України);

Постанові від 2 березня 2016 року у справі N 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду також відхиляє доводи відповідача про неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі N 6-771 цс15, відповідно до якої припис частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

За наслідками системного аналізу чинного законодавства Велика Палата Верховного Суду сформулювала наступні висновки про правильне застосування норм права.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І ''Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Таким чином, у цій справі предметом спору є стягнення річних та інфляційних збитків в зв`язку з невиконанням рішення суду, яке набрало законної сили, а тому враховуючи правовий висновок Великої палати Верховного суду викладений в постанові від 16 травня 2018 року (Справа N 686/21962/15-ц, Провадження N 14-16цс18), відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Обухівського районного суду Київської обл. від 23 грудня 2014 року, яким з відповідача на користь позивача стягнуто 535 248 грн. (п`ятсот тридцять п`ять тисяч двісті сорок вісім гривень 00 копійок), рішення суду набрало законної сили 16.05.2015 року, яке станом на сьогоднішній день не виконане.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, що підтверджує правову позицію позивача.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Оскільки відповідач в односторонньому порядку не виконує грошові зобов`язання відповідно до рішення суду, яким з нього стягнуто на користь позивача грошові кошти, позивач просить в судовому порядку стягнути з відповідача на його користь інфляційні витрати за час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми та понесені судові витрати, на нього в судовому порядку слід покласти обов`язок сплати позивачеві, передбачені законом кошти.

Враховуючи викладені вище обставини, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що доводи позову ґрунтуються на законі та матеріалах справи, позивач довів порушення відповідачем своїх прав та законних інтересів, які підлягають судовому захисту, а відповідач не спростував наявність обставин, які покладені в основу позову, його правова позиція судом визнана неспроможною, тому позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

Правомірним суд визнає і вимоги позивача про відшкодування відповідачем понесених ним судових витрат в частині відшкодування судового збору, оскільки такі вимоги відповідають ст. 141 ЦПК України та підтверджуються наявними в матеріалах справи квитанціями.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 18, 19, 76, 81, 82, 89, 109, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 16, 525, 526, 543, 549, 624, 625, 1049 Цивільного кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) інфляційні нарахування за договором позики від 29 грудня 2013 року за період з 24.12.2014 року по 13.05.2019 року в розмірі 610 655 грн. 29 коп., три проценти річних від простроченої суми за період з 24.12.2014 року по 13.05.2019 року в розмірі 70 433 грн. 00 коп., а також судові витрати в розмірі 6 810 грн. 89 коп., всього 687 899 грн. 17 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення також може бути переглянуто Обухівським районним судом Київської області у випадку подання відповідачем відповідної письмової заяви протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя М.В.Кравченко