УХВАЛА

18 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 761//3918/19

провадження № 61-12170ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та додаткових витрат на дитину,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з указаним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з останнього на свою користь аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 10 тис. грн щомісячно, а також стягнути додаткові витрати на дитину у розмірі 42 409 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 10 тис. грн щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду з 01 жовтня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Місцевий суд, частково задовольняючи позов ОСОБА_2 , виходив з того, що позивачем в повній мірі доведено витрати на утримання дитини у заявленому розмірі аліментів. Відповідачем, в свою чергу, не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували перебування останнього у статусі безробітного чи доказів перебування у скрутному фінансовому становищі.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 19 927 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Апеляційний суд, частково задовольняючи позов ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину, виходив з того, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог.

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову про стягнення аліментів та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, містяться у статті 129 Конституції України, відповідно до якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

За правилом пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Предметом позову у цій справі є стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та додаткових витрат на дитину, а тому в розумінні ЦПК України справа є малозначною.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та додаткових витрат на дитину і призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Касаційна скарга не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Вказівка в резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року про можливість її оскарження до Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені в малозначній справі.

Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Крім того, Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року слід відмовити з підстав, встановлених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Керуючись частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та додаткових витрат на дитину відмовити.

Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов