Провадження № 22-ц/824/7869/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 серпня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 28 жовтня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 05 липня 2016 року між банком і відповідачем ОСОБА_1 було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Згідно вказаної генеральної угоди банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15600 грн. із сплатою процентів у розмірі 13 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 31 липня 2017 року, а відповідач зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти щомісячними платежами, однак не виконував цих обов`язків, після закінчення строку надання кредиту має заборгованість, яка станом на 05 листопада 2018 року становить 39235,46 грн., з яких тіло кредиту - 13115,21 грн., проценти - 3782,18 грн., пеня - 12590,40 грн. та штраф 9747,67 грн. Посилаючись на ст.ст.1050, 1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути із відповідача на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 39235,46 грн. та судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 28 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» борг за тілом кредиту в розмірі 13115,21грн. та судовий збір у розмірі 1921 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог і ухвалити нове, яким задоволити вимоги банку в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність

- 2 -

доказів погодження між сторонами усіх умов кредитного договору, хоча банк надав на підтвердження цього відповідні докази, а саме генеральну угоду, в якій містяться усі умови, зокрема розмір кредиту, строк його надання і порядок повернення, в тому числі розмір процентів та неустойки (пеня і штраф). Окрім того, суд не звернув уваги, що спірні правовідносини виникли між сторонами на підставі договору приєднання і регулюються ст.634 ЦК України, згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору. В такому випадку підпис позичальника не потрібен, що в тому числі підтверджує судова практика, зокрема постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 645/4387/16-ц, згідно якої непідписання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин та неотримання ним коштів, що підтверджується фактом їх часткового погашеня позичальником.Висновок суду про відсутність підстав для стягнення з відповідачки процентів суперечить положенням ч.1 ст.1048, ст.1054 ЦК України, які встановлюють оплату у вигляді процентів за користування грошовими коштами. Окрім того, оскаржуване рішення призводить до нехтування принципами платності кредитного договору та наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та порушує стабільність фінансового сектору держави.

Відповідач ОСОБА_1 , який отримав копію апеляційної скарги, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, встановлений ст.371 ЦПК України строк розгляду апеляційних скарг продовжено на строк дії такого карантину. Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого КМ України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року, встановлені попереднім законом строки закінчуються через 20 днів після набарання чинності цим законом, який набрав чинності 17 липня 2020 року. Отже, 06 серпня 2020 року строк на який продовжено розгляд апеляційної скарги закінчив перебіг.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 39935,46 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,

- 3 -

які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 липня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і відповідачем ОСОБА_1 було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, за умовами якої сторони визначили заборгованість відповідача за попереднім кредитом у розмірі 17000 грн., з яких у день підписання генеральної угоди відповідач погашає 1400 грн. (п.п.1.1, 1.2 угоди).

Також, у п.2.1 генеральної угоди сторони обумовили, що решту коштів у розмірі 15600 грн. банк надає відповідачу у якості кредиту на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою процентів у розмірі 1,083 % на місяць (13 % річних) на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 31 липня 2017 року, а відповідач зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти.

Згідно п.2.1 генеральної угоди повернення кредиту і процентів передбачено шляхом внесення щомісячних платежів з 1 по 25 число кожного місяця у розмірі 1393,35 грн.

Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які грунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».

Також, судом встановлено, що відповідач користувався кредитними коштами і здійснював періодичне погашення кредиту. Останнє погашення кредиту відбулося 17 вересня 2016 року на суму 1400 грн., після чого оплати на погашення кредиту відповідачем не проводилися, що стверджується наданим банком розрахунком. Станом на час погашення 31 липня 2017 року кредит не погашений.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд прийшов до вірних висновків, що після закінчення строку надання кредиту позичальник ОСОБА_1 не повернув у повному обсязі отримані ним кредитні кошти, що у свою чергу свідчить про порушення прав АТ КБ «Приватбанк» як кредитора і необхідність їх захисту шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 13115,21 грн.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Проте, колегія суддів не може погодитися із рішенням суду в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом у розмірі 3782,18 грн. та штрафу в розмірі 9747,67 грн.

- 4 -

Відмовляючи у позові в цій частині, суд виходив з того, що у заяві відповідача від 05 липня 2016 року не зазначені ні процентна ставка, ні розмір штрафу, а Умови та правила надання баківських послуг, на які посилається банк, не є частиною договору, бо не містять підпису відповідача.

Такі висновки суду є хибними та суперечать матеріалам справи.

По-перше, анкета-заява відповідача про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг написана останнім 16 грудня 2011 року (а.с.4). 05 липня 2016 року між сторонами була укладена генеральна угода про реструктуризацію саме з метою врегулювання існуючого боргу за попереднім кредитом, який за домовленістю був зменшений.

По-друге, в генеральній угоді сторони чітко обумовили як розмір кредиту 15600 грн., строк його надання - до 31 липня 2017 року, так і розмір процентів 1,083 % на місяць (13 % на рік) та конкретний розмір штрафу 9747,67 грн. Також визначена сума щомісячного платежу у розмірі 1393,35 грн., яка включає кредит і проценти.

Наведене у свою чергу спростовує висновки суду про відсутність погодження між сторонами розміру процентів за користування кредитними коштами та штрафу.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про стягнення боргу не грунтується на матеріалах справи і підлягає зміні.

Апеляційний суд визначає розмір боргу за кредитним договором, який підлягає стягненню у сумі 26645,06 грн., який включає тіло кредиту 13115,21 грн., проценти 3782,18 грн. та штраф 9747,67 грн.

Колегія суддів погоджується із висновками суду щодо відмови у задоволенні вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені у розмірі 12590,40грн.

Суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні вимог в цій частині з урахуванням відсутності доказів досягнення між сторонами домовленості щодо розміру та порядку сплати неустойки, оскільки укладена між сторонами генеральна угода не містить таких відомостей.

Зокрема згідно п.2.8 генеральної угоди при порушенні позичальником обов`язків по погашенню кредиту він сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах надання банківських послуг, які не містять підпису, а відтак не є частиною договору.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо відсутності підстав для стягнення неустойки (пені) не грунтуються на вимогах закону.

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

- 5 -

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися в тому числі неустойкою (штрафом, пенею).

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Як вище вказувалося в матеріалах справи наявна генеральна угода, на підставі якої відповідачка отримала грошові кошти і в якій відсутні умови про встановлення розміру пені та порядку його сплати за порушення зобов`язання, що свідчить про недотримання вимогч.1 ст.547 ЦК України про укладення у письмовій формі правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання.

За таких обставин з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов та розміру сплати неустойки (штрафу, пені), вимоги банку в цій частині не грунтуються на законі і задоволенню не підлягають, а тому суд обгрунтовно відмовив у їх задоволенні.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів і пені, та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойкине дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи банку», в тому числі досягли згоди щодо розміру неустойки, як такі, що не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Посилання ПриватБанку на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір неустойки, визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг безпідставні, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідачки. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з цими Умовами ознайомилася, погодилася і мала на увазі відповідачка, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.

Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Аналогічна позиція викладена у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як

- 6 -

складову частину спірного кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, в частині права банку здійснювати нарахування процентів та пені.

Це ж стосується доводів скарги про те, що розмір неустойки (пеня, штраф) визначається Умовами та правилами надання банківських послуг.

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вже зазначалося, Умови та правила не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов`язання як неустойка (пеня, штраф), що відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду.

Посилання скаржника на необхідність врахування судової практики Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 645/4387/16-ц, згідно якої непідписання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, безпідставні.

Наведені доводисуперечать положенням закону з таких міркувань.

З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36, 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати КЦС - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів КЦС.

Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведених скаржником постановах колегії суддів чи судової палати КЦС, а саме висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, який і врахований судом першої інстанції при вирішенні даного спору.

Окрім того, такий висновок відповідає приниципу юридичної визначеності, бо якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

Посилання у скарзі на неможливість застосування вказаної постанови Великої Палати з огляду на наявність в ній інших фактичних обставин ніж в даній справі недоречні, оскільки судом застосовано висновок Великої Палати про застосування норм права, який є визначальним та фундаментальним щодо правової оцінки змісту кредитних правовідносини

- 7 -

між банком і позичальником за кредитною карткою, як споживачем фінансових послуг, і не пов`язаний виключно із фактичними обставинами справи, як помилково вважає скаржник.

Апеляційна скарга містить посилання на неврахування судом того факту, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору приєднання, який регулюється ст.634 ЦК України і згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору, а тому відсутність підпису позичальника в умовах не свідчить про неукладення договору.

Колегія суддів відхиляє такі доводи з викладених вище підстав, оскільки підпис відповідача в умовах відсутній, а позивачем у свою чергу не надано доказів, що саме ці умови або їх відповідна редакція існували чи були чинними на момент підписання відповідачкою генеральної угоди і не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Такі ж висновки містяться у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може вважатися договором приєднання.

Відповідно до ч.13 ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України у зв`язку із зміною судового рішення суд змінює розподіл судових витрат і покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 28 жовтня 2019 року в частині задоволення позову змінити, стягнувши із ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського 1-д, МФО 305299, ) заборгованість у розмірі 26645 гривень 06 коп. та судовий збір у розмірі 1280 гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського 1-д, МФО 305299, ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1440 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: