№ 637/1444/18
№ 2/637/437/18
РІШЕННЯ

Іменем України

28 січня 2020 року с.м.т. Шевченкове

Шевченківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Островської Н.І.,

за участю секретаря Бутрик Ю.С.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: представник за довіреністю Леонова Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду с.м.т. Шевченкове Шевченківського району Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів ,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом.

Як підставу позову зазначила, що з 12.08.2003 року по 07.09.2010 року перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають спільну дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після залишився проживати з нею та знаходився на її повному матеріальному утриманні. ОСОБА_2 добровільно не надавав кошти на утримання дитини. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09.08.2012 року з ОСОБА_2 на її користь стягнуто аліменти у розмірі 1 200 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. За відкритим виконавчим провадженням з примусового стягнення аліментів, які ОСОБА_2 сплачував нерегулярно, має заборгованість. 19.06.2014 року рішенням Шевченківського районного суду Харківської області змінено ОСОБА_2 розмір аліментів, що повинні стягуватись на 1/4 частини всіх видів його доходів щомісячно, але не менше встановленого законодавством прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття. Вказує, що відповідач, будучи працездатною особою, та маючи можливість заробляти та утримувати дитину, з лютого 2012 року по січень 2015 року сплачував аліменти періодично, не в повному обсязі, має заборгованість за вказаний період, що підтверджується інформацією (розрахунком заборгованості) з виконавчої служби, а з 01.02.2015 року по сьогоднішній день взагалі не сплачує аліменти на утримання дитини. Згідно розрахункам заборгованості по аліментам з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 за виконавчим листом загальна сума заборгованості за період з 13.02.2012 року по 30.09.2018 року по аліментам складає 64 095,27 грн. (14 695,89 грн. + 37 607,63 грн. + 11791,75 грн.), а тому пеня, за розрахунком: неустойка (пеня) = сума заборгованості х 1% х кількість прострочених днів, складає 19 601,08 грн., яку і просить стягнути з відповідача.

В судовому засіданні представник позивача, пославшись, що з 01.02.2015 року відповідач взагалі не сплачує аліменти, підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні визнала позов частково, посилаючись на те, що з ОСОБА_2 постійно утримувались аліменти за місцем його роботи, з яких причин ії не отримувала позивач, йому не відомо. Представник вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, оскільки відсутня вина відповідача у несвоєчасному виконанні рішення суду від 19.042014 року, а тому відсутні підстави, визначені ст. 196 СК України, для притягнення його до відповідальності у вигляді пені за несплату аліментів. Надала до суду відзив та заперечення на відповідь на відзив /а.с. 61-64. 84-86/.

Не погодившись із розрахунками державного виконавця щодо заборгованості по аліментам ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , під час розгляду даної справи представник відповідача подала скаргу на рішення державного виконавця, де просила визнати частково незаконним розрахунок заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому листу № 637/185/14-ц, виданому 10.12.2014 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду від 21.05.2019 року у задоволенні скарги відмовлено, яка 02.07.2019 року постановою Харківського апеляційного суду залишена без змін.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, з`ясувавши позиції сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України).

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, в розумінні ст. 192 СК України особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Встановлено, що на підставі рішення Шевченківського від 19.06.2014 року змінено ОСОБА_2 розмір аліментів, які стягувалися на підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 09.08.2012 р. на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1 200 грн. та визначено його у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше встановленого законодавством прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення дитиною повноліття /а.с. 12, 13/.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29.07.2014 р. рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 19.06.2014 р. залишено без змін /а.с. 14, 15/.

Згідно ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості (ч.2 ст.195 СК України).

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (ч.3 ст.195 СК України).

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 196 СК України ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки ( пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки ( пені), визначена у статті 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-149цс14, оскільки зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

В постановах Верховного Суду України за 2015, 2016 роки була висловлена інша правова позиція, відповідно до якої сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались ( постанови Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-94цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16; від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16).

Проте у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц Велика Палата визнала за необхідне відійти від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року справі № 6-94цс15 та наступних постановах, виходячи із того, що у статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Разом із тим згідно з ч. 3 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Отже, розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем (а не стягувачем, чи боржником). Лише визначивши розмір такої заборгованості, можна обчислювати неустойку.

З матеріалів справи встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.08.2003 року, який 07.09.2010 року розірвано (а.с. 11).

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

За розрахунком заборгованості по аліментам по виконавчому листу № 2037/599/2012, виданому 10.09.2012 року заборгованість ОСОБА_2 станом на 29.07.2014 р. становить 14 695,89 грн. /а.с. 17, 18/ .

За розрахунком заборгованості по аліментам по виконавчому листу № 637/185/14-ц, виданому 10.12.2014 року заборгованість ОСОБА_2 станом на 01.03.2018 р. становить 37 607,63 грн. /а.с. 19/.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам по виконавчому листу № 637/185/14-ц, виданому 10.12.2014 року заборгованість ОСОБА_2 станом на 01.10.2018 р. становить 49 399,38 грн. /а.с.20/.

Згідно роз`яснень п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, передбачена ст. 196 Сімейного кодексу України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Таким чином, під час розгляду справи суд повинен установити обставини, з якими закон пов`язує звільнення від відповідальності платника аліментів за їх прострочення або зменшення розміру неустойки.

Так, відповідно до звіту про здійснення відрахування та виплати ПП «Меркурій 09» за період з 01 травня 2014 року по 30 жовтня 2014 року з ОСОБА_2 утримано: травень - 368,20 грн., червень - 411,62 грн., липень - 411, 62, серпень - 411, 62 грн., вересень - 300 грн., жовтень - 150 грн. /а.с. 152/.

Як вбачається з інформації начальника ВДВС по Куп`янському, Шевченківському районах та місту Куп`янську від 17.01.2020 року, від ПП «Меркурій» надійшли на рахунок відділу та перераховані стягувачу ОСОБА_1 аліменти в сумі 10656,38 грн. за період з березня 2015 року по грудень 2016 року, а саме: з 01.09.2014 року по 28.02.2015 року - 1127,78 грн., з них: вересень 2014 року - 85,50 грн, жовтень - 2014 року - 235,80 грн., листопад - 2014 року - 235,80 грн, грудень 2014 року - 185,80 грн., січень 2015 року - 235,80 грн., лютий 2015 року - 148,78 грн., а також за період з 01.03.2015 року по 31.12.2016 року - 9528,60 грн. / а.с. 217-218/.

Разом з тим, враховуючи, що відповідач був обізнаний про наявність судового рішення про зміну розміру аліментів, ним не надано суду належних доказів щодо наявності обставин, які б перешкоджали йому добровільно сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина за період з лютого 2012 року по серпень 2014 року, з 01.01.2017 року по вересень 2018 року.

Вирішуючи позов про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, суд на підставі ст. 196 СК України, відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами, наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, в її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність в одержувача аліментів права на стягнення неустойки. При цьому суд має враховувати, що право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 Сімейного кодексу України, не пов`язується з дотриманням державним виконавцем норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо повідомлення боржника про наявність заборгованості.

Таким чином, судом встановлено, що у відповідача виникла заборгованість по аліментах.

Отже, суд погоджується з розміром неустойки 4392,96 грн. за період з лютого 2012 року по серпень 2014 року.

Разом з тим, відповідачем суду не надано належних та допустимих доказів тієї обставини, що заборгованість з з лютого 2012 року по серпень 2014 року, з 01.01.2017 року по вересень 2018 року виникла не з його вини.

При цьому, суд також враховує, що згідно з ч.1 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Проте, враховуючи відрахування та утримання ПП «Меркурій 09» з ОСОБА_5 за період з 01 травня 2014 року по 30 жовтня 2014 року, а також довідку ВДВС від 17.01.2020 року щодо перерахування стягувачу 10656,38 грн, суд вважає небхідним стягнути неустойку з березня 2015 року по 31.12.2016 року у розмірі 3851.28 грн., а також розмір пені за період 2017 - вересень 2018 року у розмірі 9383,64 грн.

Отже, загальна сума неустойки за прострочення сплати аліментів за період з 13.02.2012 року по 30.09.2018 року складає 4392,96 +3851.28+9383,64 грн. = 17627,88 грн.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Представник відповідача у судовому засіданні пояснила, що не погоджується з розрахунком заборгованості по аліментам по виконавчому листу № 637/185/14, виданому 10.12.2014 року. Суд не приймає до уваги копії податкових декларацій про майновий стан і доходи відповідача, а також податкові декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця, як таких, що подані на підтвердження іншого розрахунку заборгованості по аліментам. Наведене спростовується ухвалою Шевченківського районного суду від 21.05.2019 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду 02.07.2019 року, постановлених в зв`язку зі скаргою відповідача на рішення державного виконавця.

З наданої відповідачем довідки ПП «Меркурій» щодо перерахування на рахунок позивачки через Банк «Надра» з 2012 року по лютий 2015 року аліментів на утримання ОСОБА_1 /а.с. 153/ не вбачається, що відповідач сплачував заборгованість по аліментах, оскільки не відображена у довідці державного виконавця.

Суд не приймає також до уваги посилання представника відповідача щодо проживання з листопада 2019 року дитини ОСОБА_4 у сім`ї батька як такі, що не стосуються позовних вимог.

Так, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись вищенаведеними нормами діючого сімейного законодавства України, суд дійшов висновку щодо правомірності звернення позивача з вимогами про часткове стягнення з ОСОБА_2 на її користь суми неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини, оскільки за наявності встановленого судом факту заборгованості з боку відповідача по сплаті аліментів на утримання дитини та, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів на спростування вини відповідача щодо невиконання зобов`язання по сплаті аліментів за вищевказаний період, який є обізнаним щодо покладення на нього такого обов`язку згідно рішень Шевченківського райсуду від 19.06.2014 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 29.07.2014 року, судом встановлено наявність підстав для реалізації передбаченого ст. 196 СК України права позивача, на утриманні якої знаходився неповнолітній син.

На підставі ст. 141 ЦПК України, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь держави судового збору у розмірі 633,83 грн.

Керуючись п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, ст.ст. 549 ЦК України, ст.ст. 141, 180, 182, 184, 192, 195, 196 СК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд-

у х в а л и в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 13.02.2012 року по 30.09.2018 року у розмірі 17627,88 грн..

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 633,83 грн..

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Шевченківський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій ст. 358 цього Кодексу.

Суддя

Н.І.Островська