Провадження № 2/161/182/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року м.Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Петрової В.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача Панасюка О.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
14 червня 2019 року позивач звернувся в суд з даним позовом.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є військовослужбовцем за контрактом та проходить військову службу на посаді офіцера мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначає, що 13 січня 2019 року він був госпіталізований до терапевтичного відділення Володимир-Волинського територіального медичного об`єднання, де перебував на стаціонарі. В подальшому, у період з 18 січня 2019 року по 25 січня 2019 року, позивач лікувався на стаціонарі у Волинській обласній клінічній лікарні.
Позивач стверджує, що відповідач не забезпечив його лікування у військових медичних закладах охорони здоров`я, в результаті чого йому завдана матеріальна шкода у розмірі 12 000,00 грн., які він витратив на лікування.
Також, в якості підстави для позову позивач зазначає, що він був неправомірно притягнутий до дисциплінарної відповідальності наказом Волинського ОВК від 28 лютого 2019 року №55-од, за те, що не доповів про факт свого лікування у цивільному закладі охорони здоров`я.
Позивач в цій частині стверджує, що зазнав приниження честі та гідності офіцера ЗСУ і багатодітного батька, в нього порушилися його нормальні життєві зв`язки, з колегами по службі.
В результаті цих неправомірних дій, які пов`язані з не наданням медичної допомоги та притягненням до дисциплінарної відповідальності, на думку позивача, йому нанесена моральна шкода, яку він оцінює у 300 000,00 грн.
З наведених підстав просить суд стягнути з відповідача суму матеріальної та моральної шкоди в розмірі 312 000,00 грн.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.
Відповідач у письмовому відзиві та його представник у судовому засіданні позовні вимоги заперечили.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав.
Судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивач є військовослужбовцем за контрактом та проходить військову службу на посаді офіцера мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 , має військове звання старшого лейтенанта.
З пояснень позивача слідує, що 13 січня 2019 року він був госпіталізований до терапевтичного відділення Володимир-Волинського територіального медичного об`єднання, де перебував на стаціонарі. В подальшому, у період з 18 січня 2019 року по 25 січня 2019 року, позивач лікувався на стаціонарі у Волинській обласній клінічній лікарні.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Частиною першою статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.
Турбота про збереження та зміцнення здоров`я військовослужбовців - обов`язок командирів (начальників). На них покладається забезпечення вимог безпеки при проведенні навчань, інших заходів бойової підготовки, під час експлуатації озброєння і військової техніки, проведення робіт та виконання інших обов`язків військової служби.
Військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.
За відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) і спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
З наведеного слідує, що військовослужбовці Збройних Сил України мають право на медичне обслуговування, як у військово-медичних закладах охорони здоров`я, а у разі їх відсутності за місцем проживання у цивільних закладах охорони здоров`я, але тільки державної чи комунальної форми власності, за рахунок коштів Міністерства оборони України.
В даному випадку позивач проживає і фактично проходить військову службу у м. Володимирі-Волинському Волинської області, на території якого відсутні військово-медичні заклади охорони здоров`я, а найближчий такий заклад знаходиться у м. Луцьку Волинської області.
Тобто, позивач, потребуючи медичної допомоги, як військовослужбовець мав повне право отримати таку допомогу на власний розсуд:
1) або за місцем свого проживання у цивільному закладі охорони здоров`я комунальної чи державної форми власності;
2) або у будь-якому військово-медичному закладі охорони здоров`я.
Позивач скористався таким правом вибору та звернувся саме до цивільного закладу охорони здоров`я комунальної форми власності Володимир-Волинського ТМО, а в подальшому Волинської обласної клінічної лікарні.
При цьому позивач жодними належними та допустимими доказами не довів того, що відповідач ІНФОРМАЦІЯ_3 перешкоджав йому звернутися до військово-медичного закладу охорони здоров`я.
Крім того, позивачем не надано доказів того, що відповідач повинен вживати заходів щодо переведення його до військово-медичного закладу, або має будь-які повноваження на це, чи вплив на прийняття рішення військово-медичним закладом охорони здоров`я щодо лікування конкретного військовослужбовця.
Суд зауважує, що будучи військовослужбовцем позивач мав повне право звернутися до військово-медичного закладу охорони здоров`я, а у випадку безпідставної відмови персоналом цього закладу у своєму переведенні чи госпіталізації оскаржити такі дії у судовому порядку.
Однак, відповідач, як установа, в якому позивач проходить військову службу, жодним чином не причетний до надання позивачу медичної допомоги, а отже нести відповідальність за дії чи бездіяльність персоналу військово-медичного закладу охорони здоров`я нести не має.
Так само відповідач не може нести відповідальність за витрачання позивачем на власний розсуд коштів на придбання ліків, оскільки він не є закладом охорони здоров`я, а позивач мав повне право безкоштовно отримувати медичну допомогу у цивільному закладі охорони здоров`я. Цей цивільний медичний заклад в подальшому має право покрити витрати на лікування позивача за рахунок коштів Міністерства оборони України, як це передбачено ст.11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
У випадку неправомірного вимагання персоналом цивільного закладу охорони здоров`я коштів на лікування, позивач має право оскаржити ці дії у судовому порядку.
Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довів факт завдання відповідачем будь-якої шкоди, яка пов`язана з фактом його госпіталізації та наданням медичної допомоги у цивільних закладах охорони здоров`я, а отже у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.
Що стосується вимоги позивач про відшкодування йому моральної шкоди, у зв`язку з неправомірним притягненням до дисциплінарної відповідальності, суд зазначає наступне.
З рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 травня 2019 року у справі №140/546/19, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2019 року, слідує, що наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 №55-од від 28.02.2019 «Про результати службового розслідування за фактом перебування позивача на лікуванні в цивільних закладах Міністерства охорони здоров`я та нездійснення доповіді безпосередньому начальникові щодо свого захворювання та свого місця знаходження офіцером мобілізаційного відділення Володимир-Волинського ОРВК старшим лейтенантом ОСОБА_1 », яким на позивача за порушення вимог статей 12, 254, 260 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України було накладено дисциплінарне стягнення - оголошено «догану».
Вказаний наказ був скасований адміністративним судом з тих підстав, що у діях позивача ОСОБА_1 був відсутній склад дисциплінарного проступку, оскільки позивач правомірно звернувся за медичною допомогою саме до цивільного закладу охорони здоров`я, а також здійснив доповідь своєму безпосередньому начальнику про місце свого перебування.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Крім того, суд зауважує, що у цивільному судочинстві, на відміну від адміністративного, тягар доказування факту наявності моральної шкоди та її розміру лежить саме на позивачеві, а не на відповідачеві. Однак позивач належними та допустимими доказами не довів суду факт наявності моральної шкоди, як одного із обов`язкових елементів цивільного правопорушення.
Зокрема, посилаючись на зниження своєї ділової репутації, порушення честі та гідності офіцера ЗСУ, у зв`язку з притягнення до дисциплінарної відповідальності, що призвело до негативного ставлення до нього з боку колег, позивач не надає суду жодних доказів на підтвердження цих обставин, а всі його доводи з цього приводу будуються виключно на припущеннях.
Посилаючись на перенесені душевні страждання, які посилювалися фактом його лікування на стаціонарі, позивач не враховує того, що на лікуванні він перебував у січні 2019 року, а до дисциплінарної відповідальності був притягнутий у лютому 2019 року, тобто під час лікування він не міг переживати жодних душевних страждань з приводу дисциплінарного стягнення, яке на нього накладено не було.
Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довів факт завдання йому моральної шкоди, у зв`язку з притягнення до дисциплінарної відповідальності, а отже в задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.
Крім того, суд зауважує, що Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, який, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Однак позивач, пред`являючи вимоги про стягнення коштів з державного органу у зв`язку з його неправомірними діями, не залучив в якості відповідача ДКС України, що також є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову.
Правова позиція щодо необхідності залучення до участі в якості відповідача ДКС України є усталеною позицією, яка закріплена у судові практиці, зокрема у постанові Верховного Суду України 12 квітня 2017 року 753/8302/15-ц та постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року №740/4611/16-ц.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, всі судові витрати позивача залишаються за ним.
Керуючись ст. 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :
В позові ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовити.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області Л.М. Присяжнюк