ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/1944/19Головуючий у 1-й інстанції Снігурський В.В.
Провадження № 22-ц/817/336/20 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 301030300
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Ходоровський М. В., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

апелянта ОСОБА_1 , його представника та

представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 15 січня 2020 року (ухвалене суддею Снігурським В.В., повний текст якого складено 20 січня 2020 року) у цивільній справі № 599/1944/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Ренівської сільської ради Зборівського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Зборівське районне бюро технічної інвентаризації про визнання незаконним рішень органу місцевого самоврядування та скасування свідоцтв про право власності,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , Ренівської сільської ради Зборівського району, третя особа - Зборівське районне бюро технічної інвентаризації про визнання незаконними рішень органу місцевого самоврядування та скасування свідоцтв про право власності.

Свої вимоги обгрунтовував тим, що рішенням Заложцівської сільської ради Зборівського району №138 від 26 грудня 1983 року йому надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку у селі Ренів на присадибній земельній ділянці його батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (згідно поданої ними заяви). 18 січня 1984 року районним архітектором Зборівської районної ради погоджено план забудови земельної ділянки і 23 лютого 1984 року він отримав свідоцтво на забудову садиби, яке передбачало прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом будинку комісією виконавчого комітету сільської ради.

З 1984 року він власними силами і за особисті кошти будував житловий будинок.

В квітні 2018 року йому стало відомо що рішенням Ренівської сільської ради №44 від 29 грудня 2003 року за його покійною мамою ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , який він будує на підставі вищенаведених дозвільних документів. Також цього числа сільською радою прийнято рішення №44а про визнання за ним права власності на іншу 1/2 частину цього будинку. На підставі зазначених рішень оформлено свідоцтва про право власності на житловий будинок.

Будь-яких заяв до органу місцевого самоврядування про введення даного будинку в експлуатацію та отримання свідоцтва на право власності на житловий будинок він не подавав і не надавав згоди на визнання права власності за своєю покійною матір`ю на половину житлового будинку. Його мати не приймала матеріальної участі у будівництві житлового будинку, оскільки в період з 1983 до 1991 років не працювала, а з 1991 року отримувала соціальну пенсію в розмірі 35 карбованців.

Вважає зазначені рішення незаконними тому, що новостворене нерухоме майно набуває статусу житлового будинку після прийняття його в експлуатацію і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Згідно довідки Зборівського районного БТІ в матеріалах справи відсутні дані про введення його будинку в АДРЕСА_1 в експлуатацію і такий акт не потрібний якщо будівництво будинку закінчено до 5 серпня 1992 року. При проведенні технічної інвентаризації у 2004 році на підставі усної заяви замовника - його матері роком побудови будинку вказано 1987 рік, будь-яких даних на підтвердження завершення будівництва у 1987 році не має.

Відповідно до Інструкції "Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу УРСР" від 31.01.1966 року (втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995 року) всі житлові будинки підлягали реєстрації, однак його будинок з 1987 по 1995 роки не був зареєстрований, оскільки його будівництво не було завершене.

Посилаючись на те, що будівництво будинку не було завершено до 5 серпня 1992 року (триває по даний час) та здійснювалось ним власними силами і за особисті кошти просив визнати незаконними рішення Ренівської сільської ради № 44 та № 44а від 23 грудня 2003 року та видані на підставі них свідоцтва про право власності на нього.

Рішенням Зборівського районного суду від 15 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити посилюючись на його незаконність та необґрунтованість.

Апелянт зазначив, що суд помилково виходив з того, що будинок був збудований до 05.08.1992 року та не дав належної оцінки показам свідків, які підтвердили, що сім`я тривалий час проживала у підвальному приміщенні, будівництво не було завершене до цього часу та що батьки не брали участі у будівництві будинку. Суд не звернув уваги на те що у технічному паспорті на будинок, який виготовлено за замовленням його матері, рік забудови будинку вказано з її слів та що він із замовленням на виготовлення технічного паспорта і свідоцтва на право власності на житловий будинок не звертався.

Вважає помилковим висновок суду про те, що земельна ділянка та старий глиняний будинок є вкладом батьків у будівництво житлового будинку, оскільки земельна ділянка не була їх власністю.

Суд не звернув уваги на те, що рішення Ренівської сільської ради прийняті в один день щодо одного житлового будинку під різними номерами та на їх відсутність в районному архіві і в сільській раді.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим та просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та додатково пояснив, що на час будівництва будинку батьки були похилого віку, батько був важко хворий, а мати його доглядала і лише в 1991 році оформилась на соціальну пенсію. В 1994 році помер батько і на час похорону було поштукатурено лише дві кімнати що підтверджує факт не завершення будівництва до серпня 1992 року. У будівництві будинку брали участь його сім`я та інколи допомагали родичі. Між його дружиною та батьками були неприязні відносини і вони не вели спільного господарства. Довідки на отримання субсидій в 2015 році отримувала його дружина і на їх зміст не звертала уваги.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні подала заяву про визнання позову. Повноваження представника на визнання позову передбачені у пункті 2.1.2 договору про надання правової (професійної правничої допомоги) укладеного 18.02.2020 року.

Ренівська сільська рада подала заяву в якій не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить справу розглядати без участі представника сільської ради.

Зборівське РБТІ також подало заяву про розгляд справи без участі їх представника.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Заложцівської селищної ради Зборівського району № 138 від 26 грудня 1983 року ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на своїй присадибній ділянці, попереджено про заборону розпочинати будівництво до одержання будівельного паспорта та після завершення будівництва зобов`язано представити житловий будинок та господарські будівлі для прийняття їх комісією (а.с.13).

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 18 січня 1984 року видано будівельний паспорт та свідоцтво на забудову садиби з генеральним планом забудови земельної ділянки, які передбачали, що повністю закінчені будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями приймає в експлуатацію комісія, яка назначається виконкомом селищної ради ( а.с.11-18).

Рішенням виконавчого комітету Ренівської сільської ради № 44 та № 44 а від 29.12.2003 року вирішено оформити право приватної власності на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями , що в АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 , та на іншу 1/2 частину - за ОСОБА_1 (а.с.26-27).

Згідно довідки Ренівської сільської ради протоколи сесій та виконавчого комітету до 2005 року передані на зберігання в архів (а.с.168). В той час архівний відділ Зборівської РДА у довідці від 16.05.2018 року повідомляє, що рішення Ренівської сільської ради за 2003 рік на зберігання не поступали (а.с. 193).

На підставі вказаного рішення Ренівською сільською радою 26 липня 2005 року оформлено свідоцтва про право власності на житловий будинок по 1/2 частині на ОСОБА_4 та на ОСОБА_1 (а.с.28-29).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. При житті 2 червня 2015 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті належну їй 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями що в АДРЕСА_1 а також все належне їй на день смерті майно заповіла ОСОБА_2 (а.с. 36).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у шестимісячний строк звернулись в нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини (а.с.88-89).

В погосподарських книгах зазначено рік забудови спірного будинку -1959 рік.

Згідно інформації Зборівського РБТІ замовлення на виготовлення технічного паспорта та свідоцтва на право власності надходило від ОСОБА_4 ; рік побудови будинку вказано зі слів ОСОБА_4 -1987 рік; заява ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутня (а.с.30, 31, 202).

Судом допитувались свідки на підтвердження факту участі ОСОБА_4 у будівництві та строку закінчення будівництва будинку.

Допитані судом свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили, що у 1992 році ( на наступний рік після визнання України незалежною державою) ОСОБА_1 накривав будинок (робив дах) та що будівництво будинку проводилось ним за власні кошти.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач проживав спільно з батьками, вони вели спільне господарство і внесли свій вклад у будівництво за рахунок належного їм майна - земельної ділянки та старого житлового будинку. При цьому суд керувався статтею 175 СК України, яка регулює право спільної сумісної власності батьків і дітей. Також суд зазначив, що показання свідків не є допустимим доказом завершення будівництва будинку.

Колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

У відповідності до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд першої інстанції помилково керувався статтею 175 СК України, оскільки правовідносини виникли до 2004 року.

Враховуючи те, що будівництво проводилось до 2004 року тому слід керуватись Цивільним Кодексом 1963 року та Законом "Про власність".

Відповідно до ст.ст. 101, 113 ЦК УРСР майно може належати громадянам на праві особистої та спільної власності.

Згідно ст.ст. 16, 17 Закону України "Про власність" майно набуте подружжям за час шлюбу та придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї є їх спільною сумісною власністю.

Судом першої інстанції встановлено, що дозвіл на будівництво будинку та генеральний план на забудову земельної ділянки видавались ОСОБА_1 ..

В судовому засіданні на підставі пояснень свідків також встановлено, що будівництво будинку здійснювалось ОСОБА_1 та його сім`єю власними коштами та що станом на 5 серпня 1992 року будівництво будинку не було завершено, отже для видачі свідоцтва на право власності на будинок необхідним було прийняття будинку в експлуатацію.

Колегія не погоджується з висновком суду про те, що сім`я ОСОБА_1 вела спільне господарство з батьками, оскільки такі докази в матеріалах справи відсутні. Сам факт проживання їх в одній будівлі не свідчить про ведення спільного господарства. В судовому засіданні позивач стверджував що у його дружини були неприязні стосунки з батьками і вони не вели спільного господарства.

Не може бути вкладом у будівництво будинку земельна ділянка, оскільки вона не була власністю ОСОБА_4 , а знесення старого глиняного будинку та будівництво на його місці нового не доводить участі ОСОБА_4 у будівництві спірного будинку. Крім цього, ОСОБА_1 стверджував, що з розібраного глиняного будинку не було будь-яких будівельних матеріалів, які можна було використати у будівництві нового будинку. Сторона відповідача не надала доказів на заперечення вказаних обставин.

Відповідно до частини 1, 2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що будівництво нового будинку на місці знесеного старого будинку свідчить про участь батьків позивача у будівництві спірного будинку та про доведеність тієї обставини, що будівництво будинку було завершене до серпня 1992 року.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно довідки Зборівського БТІ 1987 рік забудови будинку вказаний зі слів замовника ОСОБА_4 .

Враховуючи те, що дозвіл на будівництво будинку та свідоцтво на забудову садиби (генеральний план на забудову земельної ділянки) надавались ОСОБА_1 , вони передбачали після завершення будівництва будинку прийняття його в експлуатацію, будівництво будинку здійснювалось його сім`єю та не було завершене до 5 серпня 1992 року, тому рішення Ренівської сільської ради про оформлення права власності на будинок в рівних частках за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є незаконним і видані на підставі нього свідоцтва на право власності на житловий будинок підлягають скасуванню.

Зважаючи на те, що з видачею свідоцтв на право власності на житловий будинок рішення сільської ради вичерпало свою дію то відсутні підстави для його скасування, а скасуванню підлягають лише свідоцтва про право власності на житловий будинок, що по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В той же час, за наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції та часткове задоволення позову, представник ОСОБА_2 в судовому засіданні подала заяву про визнання позову.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Визнання позову відповідачем - це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Визнати позов може відповідач або його уповноважений представник.

Право відповідача на визнання позову повністю або частково є виявом принципів диспозитивності і змагальності.

У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад, відповідач визнає безпідставний позов) або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (наприклад, малолітніх або недієздатних), суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд .

Оскільки заява про визнання позову не суперечить закону, не порушує права свободи чи інтереси ОСОБА_2 та третіх осіб, колегія суддів вважає за можливе задовольнити заяву відповідача про визнання позову.

Враховуючи викладене, рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови у скасуванні свідоцтв про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що по АДРЕСА_1 з прийняттям постанови про задоволення позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 15 січня 2020 року в частині відмови у скасуванні свідоцтв про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що по АДРЕСА_1 - скасувати і ухвалити нове рішення, яким скасувати свідоцтва про право власності, видані 29 грудня 2003 року на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що по АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 та на 1/2 цього ж житлового будинку на ОСОБА_4 .

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 серпня 2020 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Ходоровський М.В.

Шевчук Г.М.