ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року

м. Харків

Справа № 613/444/19

Провадження № 22-ц/818/806/20

Категорія: житлові

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Пузікової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2019 року у складі судді Шалімова Д.В.,

у цивільній справі № 613/444/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Богодухівська міська рада Харківської області

про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення,-

встановив:

08.04.2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила і просила виселити ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення з будинку АДРЕСА_1 , який є її власністю, а також просила зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання у цьому будинку.

Обґрунтовуючи зазначені вимоги ОСОБА_1 посилалася на положення ст.ст.116, 156 ЖК України, ст.ст.317, 319, 321, 391 ЦК України і вказувала на те, що їй на підставі договору дарування від 25 липня 2018 року належить житловий будинок по АДРЕСА_2 в якому, крім неї, зареєстровані та проживають: син ОСОБА_3 , донька ОСОБА_4 , бабуся ОСОБА_5 , та дядько ОСОБА_2 , відповідач у даній справі.

Проживання в одному будинку з ОСОБА_2 стало нестерпним, оскільки останній веде антигромадський спосіб життя, іноді зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки, свідками яких часто стають неповнолітні діти, псує майно, висловлюється нецензурною лайкою та принизливими словами, ображає її бабусю ОСОБА_5 , не приймає участі у витратах за послуги газопостачання та постачання електроенергії.

18 червня 2018 року відповідач вчинив сварку з позивачем, погрожував фізичною розправою, внаслідок чого вона змушена була звернутися до правоохоронних органів. Стверджує, що вона неодноразово просила ОСОБА_2 залишити будинок добровільно та знятися з реєстрації, але останній відмовляється, посилаючись на те, що йому немає де проживати, хоча їй відомо, що він має у власності будинок (дачу) в селі рущова Микитівка Богодухівського району.

Відповідача ОСОБА_2 з позовом не погодився і просив залишити його без задоволення, вказуючи, що в зазначеному будинку своїх батьків по АДРЕСА_2 він проживає від народження.

На цьому ж подвір`ї його брат ОСОБА_6 1959 року народження збудував для себе окремо будинок.

У 2016 році племінниця - ОСОБА_1 звернулася до його матері та до нього, оскільки він на той час був власником 1/3 частини будинку, з проханням дозволити пожити деякий час в будинку АДРЕСА_2 поки вона та її чоловік вирішить свою проблему з житлом і він без вагань надав таку згоду. Однак через деякий час спільного проживання під одним дахом почали вникати конфлікти, оскільки вони не реагували на його прохання вимикати світло, коли виходять із кімнати, мити за собою посуд, не палити цигарки в житловому приміщенні, тощо.

В подальшому ОСОБА_1 стало постійно провокувати його на сварки, одно разу навіть побили його, витягли за ноги на вулицю, а в поліцію заявили на нього як на ініціатора сварки.

Стверджує, що позивач та її рідня внаслідок обману, під приводом спрощення процедури приватизації добилися відчуження ним свої 1/3 частини права власності на будинок та, скориставшись вразливістю і похилим віком його матері ОСОБА_5 , які 83 року, у 2018 році переоформили на ОСОБА_1 право власності на будинок і намагаються позбавити його права проживання в батьківському будинку.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи скаргу ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що після зміни власника будинку АДРЕСА_2 відповідач ОСОБА_2 самостійного права на проживання в цьому будинку не має, що його право користування вказаним будинком було похідним від прав колишнього власника будинку, членом сім`ї якого він був.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.

ОСОБА_2 та Богодухівська міська рада Харківської області в судове засідання не з`явились.

Зважуючи на положення ст.ст.371, 372 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за їх відсутністю.

Заслухавши суддю-доповідача, представника скаржника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо здійснення ними всіх процесуальних прав та обов`язків.

Судом встановлено, а учасниками справи не заперечується ті обставини, що відповідача ОСОБА_2 постійно, з народження, проживає в житловому будинку АДРЕСА_2 , який був власністю його батьків, а з 25 липня 2018 року право власності на вказаний будинок набула позивач ОСОБА_1 на підставі договору дарування, укладеного між попереднім власником будинку ОСОБА_5 (« ОСОБА_8 ») та її онукою ОСОБА_9 («Обдарована»). Згідно умов цього договору ( п.4) внаслідок дарування житлового будинку не буде порушено права та законні інтереси інших осіб, у яких є право користування цим будинком. (а.с.11).

Відповідач ОСОБА_2 працює оператором сушильних установок деревооброблювальної дільниці виробничого цеху Богодухівського електромеханічного заводу, який є філією ДНВП «Об`єднання Комунар»; за місцем роботи і місцем проживання характеризується позитивно; матеріали справи не містять, а позивачем не надано доказів притягнення відповідача до кримінально чи адміністративної відповідальності.

Згідно копії паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Богодухівським РВ УМВС України в Харківській області 14 жовтня 2002 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 22 вересня 2015 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а саме не надано доказів систематичного руйнування чи псування відповідачем житлового приміщення, використання його не за призначенням, не доведено факту триваючої антисуспільної поведінки, створення неможливих для інших умов проживання у спірному будинку.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки воно ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права і відповідає завданню цивільного судочинства, визначеного ЦПК України.

Дійсно, статтею 391 ЦК України, на яку посилається позивач, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Судом встановлено, а позивачем та її представником не заперечується ті обставини, що не ОСОБА_2 , а позивач ОСОБА_1 у 2016 році вселилася у якості наймача в житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому відповідач проживає все своє життя, за виключенням періоду перебування на строковій службі, а вже в подальшому, на підставі договору дарування від 25.07.2018 року набула права власності на цей будинок.

За умовами договору дарування (п.4) не повинно порушуватися права та законні інтереси інших осіб, у яких є право користування цим житловим будинком.

Отже, приймаючи в дар будинок та підписуючи договір дарування, ОСОБА_1 погодилася на прийняття цього дарунку за умовами збереження у подальшому права користування будинком відповідача ОСОБА_2 .

Позивачем не надано, а матеріали справи не містять даних, які б свідчили, що після укладення зазначеного договору дарування змінився існуючий до цього порядок користування будинком.

На підтвердження доводів про неможливість подальшого сумісного проживання з відповідачем в одному будинку ОСОБА_1 посилається як на письмовий доказ на відповідь начальника Богодухівського відділення поліції (а.с.85), однак в цьому листі міститься лише повідомлення про факт реєстрації 18.06.2019 року звернення ОСОБА_1 з приводу сварки з гр. ОСОБА_2 .

Однак цей факт ніхто з учасників, в тому числі і відповідач ОСОБА_2 , і не оспорює.

Разом з тим, позивачем не надано, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили, що за результатами здійснення працівниками поліції перевірки заяви ОСОБА_1 був встановлений факт протиправної поведінки ОСОБА_2 і він за такі дії був притягнутий до адміністративної чи іншої відповідальності, або хоча би був офіційно попереджений уповноваженою посадовою особою про неприпустимість таких дій.

Натомість відповідачем на підтвердження викладених у відзиві заперечень на позов надано письмові докази, в тому числі позитивна характеристика з місця роботи, а також і підписане мешканцями міста Богодухова звернення до суду (дійсність підпису яких затверджено керуючим справами Богодухівського міськвиконкому) з позитивною характеристикою особи відповідача ОСОБА_2 та підтвердженням вказаних відповідачем обставин про взаємовідносини між відповідачем та позивачкою і членами її сім`ї. (а.с.54-64).

Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить також і з того, що згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

Статтею 116 ЖК України, на яку посилається ОСОБА_1 , передбачено, що без надання іншого житлового приміщення може бути виселено наймача, членів його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, лише у тих випадках, коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Позивачем не доведено наявність жодної із обставин, які передбачено ст.116 ЖК у якості підстави для виселення особи, без надання іншого житлового приміщення.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Колегія суддів вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Такі висновки у подібній справі виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 61-298 цс 19, а також у Постанові Верховного Суду від 06.11.2019 року у справі № 362/3042/17, Постанові Верховного Суду від 21.10.2019 року у справі № 452/2387/17

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2019 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено12 лютого 2020 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина