Провадження № 22-ц/812/223/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 лютого 2020 року м. Миколаїв

справа № 475/804/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

на заочне рішення Доманівського районного суду Миколаївської області, ухваленого 4 грудня 2019 року під головуванням судді Кривенко О.В. у приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складене того ж дня, у цивільній справі

за позовом

Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом.

Позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору (без номеру) від 27 вересня 2013 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 3600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 27.60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Також відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» (далі Умови та Правила), «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» (далі Тарифи), які викладені на банківському сайті privatbank.ua, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 порушує кредитні зобов`язання та має станом на 11 червня 2019 року заборгованість у розмірі 313331,98 грн, з яких 8109, 90 грн заборгованість за кредитом, 301522,08 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3700 грн заборгованість за пенею та комісією, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 частину заборгованості за кредитом у розмірі 122769,26 грн, яка складається з заборгованості за кредитом 8109,90 грн та процентів за користування кредитом з 27 вересня 2013 року по 2 травня 2018 року 114659,36 грн.

Правом відзиву на позовну заяву відповідачка ОСОБА_1 не скористалась.

Заочним рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 4 грудня 2019 року позов задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 8109,90 грн. Крім того, суд розподілив судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами і штрафних санкцій, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних позивачем обставин. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на незаконність рішення в частині відмови у стягненні процентів, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просило рішення скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості з процентів та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка, здійснюючи погашення заборгованості висловила свою згоду з формою договору та його умовами, вимоги про визнання кредитного договору недійсним нею не були заявлені, а звільнення судовим рішенням боржників від сплати відсотків за кредитними договорами призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами, а також може становити економічну небезпеку для країни. Не бажання відповідачки знайомитися з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами не звільняє її від відповідальності погашати борг. Оскаржуване рішення не містить жодного доказу проти вимог позивача, місцевий суд замість посилання на факти, послався на судову практику Верховного Суду, яка не є і не може бути доказовою базою по справі.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала відзив, в якому вона заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що доводи апеляційної скарги необґрунтовані та не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки судом надана належна оцінка поданим доказам, рішення відповідає вимогам закону. Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані банком суду Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил розуміла відповідачка, ознайомилися і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи доводи та вимоги апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» апеляційний суд здійснює перевірку оскаржуваного рішення лише щодо відмови у стягненні відсотків, в іншій частині оскаржуване рішення не є предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена з таких підстав.

Судом встановлено, що 27 вересня 2013 року ОСОБА_1 шляхом підписання анкети-заяви б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку та підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Крім того, погодилась отримати екземпляр договору про надання банківських послуг шляхом друку з сайту privatbank.ua (а.с.9).

При цьому, анкета заява ОСОБА_1 не містить будь-яких відомостей про розмір кредиту (кредитного ліміту), процентної ставки, а також не зазначені види відповідальності за порушення умов кредитування.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК», пред`являючи вимоги про стягнення кредитної заборгованості, крім тіла кредиту в розмірі 8109,90 грн, просив стягнути з відповідачки на його користь заборгованість по процентам за користування кредитом з 27 вересня 2013 року по 02 травня 2018 року у розмірі 114659,36 грн. При цьому, позивач посилався на розрахунок заборгованості, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

Суд першої інстанції стягнув з боржника заборгованість за тілом кредиту в розмірі 8109,90 грн.

Рішення в цій частині сторони не оскаржували, а тому зазначене не є предметом розгляду в апеляційній інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу в частині вимог про стягнення заборгованості за процентами, представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначав, що відповідачка, користуючись кредитними коштами та, здійснюючи погашення заборгованості, висловила свою згоду з формою договору та його умовами.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

За статтею 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Між тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

За такого, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такого висновку дійшов суд першої інстанції та обґрунтував його правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Апеляційний суд не може погодитись з твердженням апелянта про те, що суд першої інстанції грубо порушив загальні принципи цивільного судочинства, а саме принцип змагальності сторін, та грубо порушив принципи правосуддя, навівши в обґрунтування своїх висновків доводи проти вимог позивача, не маючи заперечень відповідача.

Такий висновок апелянта ґрунтується на помилковому розумінні основних принципів процесу доказування у цивільних справах.

За загальним правилом частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Аналіз положень частин 2-4 статті 81 та статті 82 ЦПК України свідчить про те, що безумовною підставою для звільнення сторони від доказування є обставини, визнані загальновідомими. В інших випадках сторона звільняється від доказування при наявності лише певних умов.

При цьому за правилами пункту 1 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, які визнані учасником справи і суд не має обґрунтованих сумнівів щодо їх достовірності, або добровільності визнання.

Отже, розгляд справи у заочному порядку (у відсутності відповідача) не звільняє позивача від обов`язку доводити підстави позову, а суд оцінювати надані докази за вимогами статей 77-80 ЦПК України.

Оскільки визнання обставин відповідачем та відсутність заперечень відповідача при заочному розгляді справи не є тотожними обставинами, а процесуальне значення має лише факт визнання, то спірні правовідносини не мають іншого характеру ніж правовідносини у справі № 342/180/17, при розгляді якої Верховний Суд зробив правовий висновок в постанові від 3 липня 2019 року та яку застосував суд першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що, відмовивши у стягненні процентів за користування кредитом, суд порушив вимоги статей 1048, 1054 ЦК, статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та європейські стандарти щодо кредитних правовідносин, пов`язані з невірним розумінням підстав відмови в позові в цій частині.

За нормами цивільного законодавства, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При розгляді цієї справи суд не встановив узгоджених умов щодо сплати процентів та інших сум при укладенні кредитного договору 27 вересня 2013 року, тобто підстав для застосування договірних розмірів процентів. А вимог про стягнення цих сум з підстав та в розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не заявляв.

Висновків про безпроцентні умови кредитування мотивувальна частина судового рішення не містить. Висновок суду про доведеність лише підстав повернення тіла кредиту ґрунтується на встановлених порушеннях порядку укладення кредитних договорів як договорів приєднання.

Отже, відмовивши у стягненні процентів, як договірної умови, судом не заперечувалось право банку на отримання процентів, передбачених законом, які у цьому позові виходять за межі заявлених вимог.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, якою закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Недоотримання певних коштів внаслідок недоліків, які допущені банком при укладенні кредитних договорів, в тій чи іншім мірі позначається на економічній стабільності банку, але це, у будь-якому разі, не покладає на суд відповідальності за нестабільність функціонування фінансового сектору економіки, як то зазначено в апеляційній скарзі.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення в частині, яка оскаржується, підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, а заочне рішення Доманівського районного суду Миколаївської області, ухваленого 4 грудня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіО.О. Данилова Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складене 11 лютого 2020 року.