КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 лютого 2020 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 759/3515/19

Апеляційне провадження №22-ц/824/26/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченка М.М.

суддів: Білич І.М., Музичко С.Г.

при секретарі: Макаровій К.В.

за участю:

представника позивача: Ільницької Л.В.

третьої особи: ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом міністерства внутрішніх справ України до Київської міської ради, треті особи: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1 , про визначення додаткового строку для прийняття спадщини

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва ухваленого 18 вересня 2019 року в приміщенні суду під головуванням судді Петренко Н.О.,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до Київської міської ради, треті особи: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1 , в якому просив визначити МВС додатковий строк для прийняття спадщини.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер заповідач ОСОБА_2 після смерті якого відкрилась спадщина на все належне йому майно. 5 листопада 2018 року з листа Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, МВС України стало відомо, що померлий залишив на ім`я Центральної житлово-побутової комісії МВС України заповіт посвідчений 30 квітня 1998 року та зареєстрований в реєстрі за номером № 4с-77 , яким заповідач заповів 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 . та на все майно, що належало на день смерті заповідача. Однак у встановлений законом строк МВС України не звернулось до нотаріального органу за отриманням свідоцтва про право на спадщину, оскільки останньому не було відомо про існування заповіту. Постановою від 19 лютого 2019 року № 1353/02-32 нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори у прийнятті заяви відмовлено у зв`язку із пропуском встановленого законодавством строку на прийняття спадщини.

Крім того, вказує, що Центральна житлова-побутова комісія МВС утворена відповідно до п.12 Положення про Міністерство внутрішніх справ України від 28 жовтня 2015 року № 878 діє на правах дорадчого органу та виконує свої повноваження згідно Положення про Центральну житлову комісію МВС України, затвердженого наказом МВС від 29 грудня 2015 року № 1641.

Тому позивач змушений був звернутись із даним позовом до суду.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2019 року позов Міністерства внутрішніх справ України до Київської міської ради, треті особи: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини - задоволено.

Визначено міністерству внутрішніх справ України додатковий строк для прийняття спадщини строком на два місяці з моменту набрання рішенням законної сили.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні вимог у повному обсязі.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушеннями норм чинного законодавства. Вказує, що висновки суду про задоволення позовних вимог не узгоджується з положеннями норм матеріального права та позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 22 травня 2019 року у справі №351/2403/17, в якій вказано, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту не визначається обставиною, пов`язаною з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на своєчасну подачу заяви про прийняття спадщини.

Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Третя особа у суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній.

Представник позивача заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно. Від третьої особи Двадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшов лист з проханням розглядати справу у відсутності її представника.

Тому, в порядку ч.2 ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 після смерті якого відкрилася спадщина.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 , син померлого, подав до Дванадцятої Київської державної нотаріальної конторизаяву про прийняття спадщини.

30 квітня 1998 року ОСОБА_2 склав заповіт, яким належну йому на праві власності 1/3 частину квартири під АДРЕСА_3 та все його майно, де б воно не було і з чого не складалося і взагалі, все те, що буде йому належати на день смерті та на що він за законом матиме право заповів Центральній житлово-побутовій комісії МВС України, розташованій в м. Києві по вул. Богомольця, 10.

5 листопада 2018 року Центральна комісія МВС України отримала повідомлення нотаріуса про явку до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори.

19 лютого 2019 року представник МВС України звернулась до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини.

Постановою державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори від 19 лютого 2019 року представнику позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті померлого ОСОБА_3 , оскільки представник позивача пропустив передбачений законодавством шестимісячний строк встановлений для прийняття спадщини після смерті спадкодавця, яким складено заповіт.

Відповідно до ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Отже, Закон передбачає можливість звернення спадкоємця, що пропустив строк для прийняття спадщини до суду з позовними вимогами про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини.

У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 26 червня 2019 року № 61-38298св18.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачем вказано, що йому не було відомо про існування заповіту, та про його зміст дізнався після отримання повідомлення від Дванадцятої київської державної нотаріальної контори.

Задовольняючи вимоги позивача суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність визначити МВС України додатковий строк для прийняття спадщини.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на те, що висновки суду про задоволення позовних вимог не узгоджується з положеннями норм матеріального права та позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 22 травня 2019 року у справі №351/2403/17 з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №351/2403/17 вказано, що судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Проте, Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Отже в даному випадку судом першої інстанції вірно застосовано правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 26 червня 2019 року № 61-38298св18.

Таким чином, висновки суду першої інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування, а відтак відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, судом,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний тест постанови складено 11 лютого 2020 року.

Головуючий суддя:

Судді: