КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9461/2020
Справа № 755/6589/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Яровенко Н.О., постановлену в м. Київ 20 травня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні, Рада національної безпеки та оборони України, Служба безпеки України, Міністерство соціальної політики України про встановлення фактів, що мають юридичне значення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, просив встановити, що

вимушене переселення ОСОБА_2 у листопаді 2014 року з тимчасово окупованої території Луганської області (м. Луганська) відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької, Луганської областей, здійснення контролю російською окупаційною адміністрацією на тимчасово окупованій території м. Луганська, а також за сприянням фізичних та юридичних осіб, на яких покладено санкції рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 02 травня 2018 року «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», що введено в дію Указом Президента України № 126/2018 від 14 травня 2018 року;

неможливість заявником вільно здійснювати своє право власності щодо свого майна на тимчасово окупованій території Луганської області (м. Луганська) житловим будинком АДРЕСА_1 та прилеглою земельною ділянкою, що належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на землю № 804247, а також майном, що залишилось в цьому будинку, ТОВ «Тенері» як об`єктом права власності, що було зареєстроване і знаходилося на території м. Луганська на час початку тимчасової окупації, вільно займатися підприємницькою діяльністю, а також вимушене підкорення заявника окупаційній владі на тимчасово окупованій території щодо обмежень і заборон вільно здійснювати право власності, підприємницьку діяльність тощо, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької, Луганської областей, здійснення контролю російською окупаційною адміністрацією на тимчасово окупованій території м. Луганська, а також за сприянням фізичних та юридичних осіб, на яких покладено санкції рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 02 травня 2018 року «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», що введено в дію Указом Президента України № 126/2018 від 14 травня 2018 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2020 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_2 відмовлено.

Заявник ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2020 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та передати справу для розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що саме по собі визнання у законодавчих актах України агресії Російської Федерації не встановлює та не підтверджує автоматично для заявника статус саме як постраждалої особи внаслідок агресії Російської Федерації, причинно-наслідковий зв`язок потрібно додатково доводити для заявника додатково. Отже, сама довідка про реєстрацію заявника як внутрішньо переміщеної особи слугує лише для фіксації факту переміщення заявника, але не підтверджує фактів, чому це сталося, саме у випадку заявника, не підтверджує усіх інших юридичних обставин, що можуть породжувати правові наслідки і надавати заявнику статус постраждалої особи від агресії Російської Федерації.

Суд першої інстанції зробив безпідставний висновок про можливість внесення відомостей до довідки про взяття заявника на облік, як внутрішньо переміщеної особи, з питання причин внутрішнього переміщення особи на підставі самостійного волевиявлення органів влади, адже проігнорував положення ч. 2 ст. 19 Конституції України, згідно якої органи державної влади та їх посадові особи можуть діяти лише у спосіб та в порядку, прямо передбаченому чинним законодавством. Ані Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ані іншими законодавчими актами не передбачений позасудовий порядок встановлення та внесення таких відомостей щодо причин внутрішнього переміщення заявника, його втрат до його довідки про взяття його на облік, як внутрішньо переміщеної особи.

Також суд першої інстанції вважав, що причинно-наслідковий зв`язок між переміщенням заявника та збройною агресією Російської Федерації не потребує встановлення у судовому порядку як нібито загальновідомий та як такий, що за своєю правовою природою не є фактом, що має юридичне значення. Висновки суду не відповідають висновкам судів вищої судової інстанції, враховуючи, що суди України згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень розглянули позитивно тисячі подібних справ за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, де мова йде про встановлення саме факту наявності причинно-наслідкового зв`язку між вимушеним переміщенням особи, понесеними майновими і немайновими втратами і збройною агресією Російської Федерації на сході України.

Посилався на правові висновки Верховного Суду.

Вказував, що судом не враховано як практику Верховного Суду, так і діючі норми матеріального права, а саме ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року, Закон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», яким доповнено ст. 28 ЦПК України щодо підсудності справ за такими заявами; рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп та від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002.

Від заінтересованої особи Служби безпеки України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заінтересована особа просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що наведена скаржником судова практика з даного питання не може сприйматись як преюдиціальна, оскільки при наданні оцінки обставинам справи судом першої інстанції було проаналізовано положення ряду нормативно-правових актів в їх системному зв`язку. Рядом Законів України зафіксовано наявність збройної агресії Російської Федерації проти України та визначено статус тимчасово окупованої території України внаслідок цієї агресії. Зазначені нормативно-правові акти було прийнято уповноваженими інститутами державної влади на підставі Конституції та Законів України.

Крім того, додаткове визнання згаданого факту чи обов`язковості зазначення у довідці про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи причинно-наслідкового зв`язку між внутрішнім переселенням заявника та діями іншої держави у судовому порядку є абсолютно зайвим та таким, що порушує право громадян на спрощений захист своїх прав. Відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наявність або відсутність збройної агресії Російської Федерації проти України жодним чином не породжує та не може породити юридичні наслідки для заявника як внутрішньо переміщеної особи. Тому уточнення в ухвалі суду в частині того, що видача заявнику довідки про взяття на облік, як внутрішньо переміщеної особи, фактично визнається державою та підтверджується як факт переміщення так і причини такого переміщення, є обґрунтованим та правомірним.

Вказувала, що на думку заявника, судом першої інстанції не було враховано перехідні та прикінцеві положення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», якими внесені зміни до ст. 28 ЦПК України. Проте зазначені зміни стосуються лише вирішення питання підсудності, а в даному випадку питання правомочності пред`явлення заяви за місцем проживання чи перебування позивача не вирішувалось.

Зазначала, що на думку скаржника, судом не враховані ст. 55, 64, 124 Конституції України та деякі рішення Конституційного Суду України. Втім, наведені в апеляційній скарзі загальні положення жодним чином не пов`язані з порушенням прав та свобод заявника і не позбавляють його права на захист у суді із вирішенням будь-якого юридичного спору, в тому числі порушеного ним у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення.

Від Ради національної безпеки і оборони України надійшов лист, за змістом якого Рада національної безпеки і оборони України не може бути учасником цивільного процесу з огляду на відсутність у неї цивільної процесуальної правосуб`єктності, Апарат Ради національної безпеки і оборони України є державним органом, який здійснює поточне інформаціно-аналітичне та організаційне забезпечення діяльності Ради національної безпеки і оборони України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що у травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, просив встановити, що вимушене переселення ОСОБА_2 у листопаді 2014 року з тимчасово окупованої території Луганської області (м. Луганська) відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької, Луганської областей, здійснення контролю російською окупаційною адміністрацією на тимчасово окупованій території м. Луганська, а також за сприянням фізичних та юридичних осіб, на яких покладено санкції рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 02 травня 2018 року «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», що введено в дію Указом Президента України № 126/2018 від 14 травня 2018 року; неможливість заявником вільно здійснювати своє право власності щодо свого майна на тимчасово окупованій території Луганської області (м. Луганська) житловим будинком АДРЕСА_1 та прилеглою земельною ділянкою, що належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на землю № 804247, а також майном, що залишилось в цьому будинку, ТОВ «Тенері» як об`єктом права власності, що було зареєстроване і знаходилося на території м. Луганська на час початку тимчасової окупації, вільно займатися підприємницькою діяльністю, а також вимушене підкорення заявника окупаційній владі на тимчасово окупованій території щодо обмежень і заборон вільно здійснювати право власності, підприємницьку діяльність тощо, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької, Луганської областей, здійснення контролю російською окупаційною адміністрацією на тимчасово окупованій території м. Луганська, а також за сприянням фізичних та юридичних осіб, на яких покладено санкції рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 02 травня 2018 року «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», що введено в дію Указом Президента України № 126/2018 від 14 травня 2018 року.

Заявлені вимоги мотивував тим, що метою встановлення юридичних фактів за справжньою заявою є визначення статусу заявника як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року. Встановлення вказаних юридичних фактів для заявника є необхідним для визнання свого статусу як особи, постраждалої від агресивної політики Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини Луганської та Донецької областей, що була здійснена за сприянням фізичних та юридичних осіб, на яких покладено за таке сприяння санкції згідно Закону України «Про санкції» та Указу Президента України № 126/2018 від 14 травня 2018 року, яким введене в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 травня 2018 року «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)». Встановлення вказаних юридичних фактів буде мати юридичні наслідки, пов`язані з виникненням прав та обов`язків щодо отримання відповідних пільг, привілей та можливостей, передбачених законодавством України, законодавством інших країн, міжнародним законодавством, а також шляхом притягнення до відповідальності країни-агресора та осіб, що підтримували та підтримують російську агресію та окупацію Російською Федерацією півострову Крим та частини Луганської та Донецької областей України.

Вказував, що став внутрішньо переміщеною особою, оскільки його змусили залишити своє місце проживання у результаті, а також з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини з боку злочинних угруповань, російських окупаційних адміністрацій, російських найманців на території населеного пункту, де заявник мешкав зі своєю родиною до початку проведення антитерористичної операції. Внаслідок злочинних дій з боку незаконних воєнізованих формувань, російської окупаційної адміністрації, яка називає себе «ЛНР» на території населеного пункту (м. Луганськ), де ОСОБА_1 та його близькі мешкали до початку проведення антитерористичної операції та операції об`єднаних сил, були порушені (і продовжують порушуватися) його особисті немайнові та майнові права, оскільки заявник та його родина зазнали втручання в особисте життя, втратили свій звичайний спосіб життя (соціальне оточення, роботу, побут), а також не можуть користуватися житлом, що належало їм на даній території, внаслідок чого ОСОБА_1 був змушений разом з родиною залишити своє постійне житло, виїхати на територію, підконтрольну Україні, зазнати непередбачених додаткових витрат за свій власний рахунок, влаштовувати на новому місці свій побут, влаштовувати нове житло.

З 24 листопада 2014 року він зареєстрований в АДРЕСА_2 як внутрішньо переміщена особа. До вимушеного переїзду заявник жив у м. Луганськ, мав в своїй власності приватний будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , також він є співвласником ТОВ «ТЕНЕРІ», яке було засновано ще в 2001 році та знаходилось в м. Луганську, однак у зв`язку з бойовими діями заявник позбавився можливості врятувати свою власність в повному обсязі, а наразі підприємство втратило сталі комерційні зв`язки та клієнтуру. Заявник та персонал ТОВ «ТЕНЕРІ» насильницьким шляхом були вимушені дотримуватись та виконувати встановленою російською окупаційною адміністрацією у м. Луганську цивільне, податкове та кримінальне окупаційне законодавство «ЛНР».

Відмовляючи у відкритті провадження за заявою ухвалою від 20 травня 2020 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, які свідчать про факт збройної агресії Росії проти України є загальновідомим фактом відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», що його закріплено державою на законодавчому рівні та не потребує його доведення, оскільки є таким, що визнається усіма і інформація про нього міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара ООН з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій. Крім того, щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Отже, причинно-наслідковий зв`язок між неможливістю заявника здійснювати право власності щодо свого майна на тимчасово окупованій території Луганської області (м. Луганська), його вимушене підкорення окупаційній владі на тимчасово окупованій території щодо обмежень і заборон вільно здійснювати право власності, тощо та збройною агресією Російської Федерації не потребує встановлення у судовому порядку як загальновідомий та як такий, що за своєю правовою природою не є фактом, що має юридичне значення.

Однак з такими висновками апеляційний суд не може погодитися повністю, виходячи із наступного.

Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного приживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) вказано, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

Навіть з урахуванням внесених змін до Конституції України Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Таким чином, апеляційний суд на підставі аналізу вищевказаних положень закону дійшов висновку про те, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав і свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до зазначених вище конституційних норм, право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя.

Суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону не звернув уваги на те, що встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території Луганської області, відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації. Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме ОСОБА_1 . При цьому відповідний юридичний факт має індивідуальний характер, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника.

Отже, суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, фактично позбавив заявника права на встановлення причини його внутрішнього переселення.

Аналогічних висновків у своїх постановах від 07 березня 2018 року у справі № № 759/759/17, від 29 січня 2020 року у справі 320/5213/17, від 14 березня 2018 року у справі № 363/2981/16-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 428/12368/16-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 417/3852/17, від 12 квітня 2018 року у справі № 243/7029/17, від 06 червня 2018 року у справі № 428/13977/16-ц, від 21 серпня 2018 року у справі № 428/8076/16-ц та інших дійшов Верховний Суд, правові висновки якого не були враховані належним чином судом першої інстанції під час поставлення ухвали про відмову у відкритті провадження у справі від 20 травня 2020 року, а навпаки, враховано лише окрему думку судді Симоненко В.М. від 12 вересня 2018 року щодо постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 755/14659/16-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ЦПК України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.

Таким чином, окрема думка судді не має юридичної сили судового рішення, а врахування окремих думок суддів положеннями чинного ЦПК України не передбачено.

Також, виходячи із вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, апеляційний суд не може погодитись із доводами Служби безпеки України у відзиві на апеляційну скаргу про те, що наведена заявником судова практика з даного питання не може сприйматись як преюдиціальна.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу також не спростовують тієї обставини, що законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації, а тому відхиляються апеляційним судом.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2020 року не можна вважати законною та обґрунтованою.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2020 року скасуватиі направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.