ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6254/20 Справа № 212/1153/20 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/1153/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони

позивачка: ОСОБА_1 ,

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційні скарги позивачки ОСОБА_1 та відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»,на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2020 року, яке ухвалене суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 квітня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка на виробництві.

Позов мотивовано тим, що чоловік позивачки ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання трудових обов`язків прохідника 4 дільниці № 1 шахти «Октябрська» Криворізького державного залізорудного комбінату, прана ступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком». По факту нещасного випадку був складений акт № 20 форми Н-1 від 17 грудня 1999 року про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, відповідно до висновків якого причинами нещасного випадку, внаслідок якого загинув ОСОБА_2 , та який стався ІНФОРМАЦІЯ_2 о 18 годині 30 хвилин, зазначено: незадовільна організація робіт, яка привела до знаходження людей в небезпечній зоні без страхувальних пристосувань. Низька трудова і продуктивна дисципліна серед працівників шахти.

Звістка про смерть чоловіка призвела до того, що позивачка зазнала сильного нервового потрясіння, вона постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про смерть чоловіка не залишають її до теперішнього часу. Смерть чоловіка змусила її корінним чином змінити своє життя, вона до теперішнього часу відчуває почуття туги та самотності. Отже, вона у 33 роки втратила чоловіка та їх спільна дитина у восьмирічному віці залишилась без батька, після загибелі чоловіка нормальні життєві стосунки позивачки були знищені, посилаючись на те, що втратою рідної їй людини, з якою вона мала намір прожити до глибокої старості, радіти життю, завдано значної моральної шкоди.

Моральну шкоду внаслідок смерті чоловіка позивачка оцінює у 450 000,00 гривень, яку просить стягнути з відповідача на свою користь без утримання податків та зборів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи на виробництві, без утримання податку з доходів фізичних осіб у розмірі 200 000, 00 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 2000 гривень.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивачки, просить збільшити його розмір до 450 000,00 гривень, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивачки та принципу розумності, виваженості і справедливості та судовій практиці.

Втрата чоловіка є втратою, що не може бути відновлена, а тому душевні страждання позивачки будуть тривати і надалі, що свідчить про їх безстроковість. Смерть чоловіка призвела до того, що вона зазнала сильного нервового потрясіння, вона втратила близьку для неї людину, за життя в неї з чоловіком були тісні сімейні відносини, вони відчували взаємні почуття любові та поваги один до одного, їх відносини будувались на принципах постійної взаємної підтримки та допомоги у життєвих ситуаціях. Зазначає, що особливої уваги заслуговують обставини загибелі чоловіка позивачки, які свідчать про відсутність вини її чоловіка у настанні нещасного випадку.

Вказує, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції не відповідає принципам єдності судової практики за результатами розгляду аналогічних справ у Дніпропетровській області.

При цьому, наводить в апеляційній скарзі, як приклад, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 275 000 гривень, за умови, що позивачем втрачено 100 % професійної працездатності.

Також, посилається на Постанови Дніпровського апеляційного суду в аналогічних справах, за якими на користь позивача з відповідача підприємства, за наявності вини самого загиблого у настанні нещасного випадку, стягнуті значно більші розміри моральної шкоди.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачці в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, на необґрунтованість рішення та на його незаконність. Вважає, що судом надано правову оцінку лише доводам позивача, а аргументи відповідача не взято до уваги. Крім того, матеріали справи не містять належних доказів щодо спричинення моральної шкоди позивачці. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував того, що на момент виникнення спірних правовідносин обов`язок щодо встановлення факту спричинення моральної шкоди покладено на МСЕК. Також, зазначає, що нормами ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, не передбачалося право позивачки на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю внаслідок смерті на виробництві, адже таке право передбачено нормами ЦК України, в редакції 2004 року. Також вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував норми ст. 450,456 ЦК УРСР для вирішення спору щодо відшкодування моральної шкоди. На думку представника відповідача, визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, є необґрунтованим. Крім того, при визначені розміру моральної шкоди суд першої інстанції не врахував того, що з моменту смерті чоловіка позивачки минуло більше 20 років, що безумовне впливає на ступінь та глибину страждань позивачки, адже з часом вони стають менш відчутними.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити та заперечувала проти доводів апеляційної скарги відповідача, просила залишити її без задоволення, представника відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» - адвоката Ратушну О.В., яка наполягала на доводах апеляційної скарги та просила задовольнити апеляційну скаргу відповідача, заперечувала проти доводів апеляційної скарги позивачки, просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 перебував в зареєстрованому 05 червня 1987 року Дзержинським відділом ЗАГС м. Кривого Рогу шлюбі з ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) (а.с.8).

03.12.1999 року о 18 годині 30 хвилин в ШУ «Октябрське» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», під час виконання трудових обов`язків підземного прохідника, внаслідок падіння з висоти, загинув чоловік позивачки ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Саксаганської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 грудня 1999 року, актовий запис № 2004, ОСОБА_2 помер у віці 31 року, причина смерті відкрита черепно-мозкова травма. Нещасний випадок на підприємстві (а.с.10).

По факту нещасного випадку було складено Акт № 20 про нещасний випадок від 17 грудня 1999 року, відповідно до висновку якого нещасний випадок стався ІНФОРМАЦІЯ_2 о 18 годині 30 хвилин, смерть наступила внаслідок падіння з висоти.

Відповідно до п. 7 вказаного Акту причиною нещасного випадку було визнано: незадовільна організація робіт, яка привела до знаходження людей в небезпечній зоні без страхувальних пристосувань. Низька трудова і продуктивна дисципліна серед працівників шахти.

В додатку №2 вказаного Акту визначено осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці: ОСОБА_4 гірничого майста дільниці 1 шахти «Октябрська» - порушення параграфа 15 «Єдиних правил безпеки при розробці рудних нерудних і розсипних родовищ підземним способом» ст. 49 Гірничого Закону України, п.8.23.9,8.22.11 «Систем управління охороною праці в Криворізькому державному залізорудному комбінаті», Бойка С. заступника начальника дільниці 1 шахти «Октябрська», порушення параграфа 14 «Єдиних правил безпеки при розробці рудних нерудних і розсипних родовищ підземним способом» ст. 49 Гірничого Закону України, п.8.21.2,8.21.3 «Систем управління охороною праці в Криворізькому державному залізорудному комбінаті», ОСОБА_5 начальника дільниці 1 шахти «Октябрська» порушення параграфа 14 «Єдиних правил безпеки при розробці рудних нерудних і розсипних родовищ підземним способом» ст. 49 Гірничого Закону України, п.8.21.2,8.21.3 «Систем управління охороною праці в Криворізькому державному залізорудному комбінаті», ОСОБА_6 заступника головного інженера по виробництву шахти «Октябрська», порушення параграфа 14 «Єдиних правил безпеки при розробці рудних нерудних і розсипних родовищ підземним способом» ст. 49 Гірничого Закону України, п.8.20.3.1,8.20.3.4 «Систем управління охороною праці в Криворізькому державному залізорудному комбінаті», ОСОБА_7 головного інженера шахти «Октябрська» порушення ст. 49 Гірничого Закону України, п.8.20.2.1 «Систем управління охороною праці в Криворізькому державному залізорудному комбінаті», ОСОБА_8 начальника шахти «Октябрська», порушення ст. 38 Гірничого Закону України, п.8.20.1.1 «Систем управління охороною праці в Криворізькому державному залізорудному комбінаті», що призвели до смерті ОСОБА_2 (а.с. 11-15-зворот)

У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 працював в ШУ «Октябрське» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», і смерть його настала на виробництві під час виконання трудових обов`язків, 03 грудня 1999 року, тому його дружині має бути відшкодовано моральну шкоду на підставі статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Події, які стали підставою на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року,моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року,не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року,є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю її чоловіка в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року,та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з того, що смерть ОСОБА_2 сталася на виробництві під час виконання трудових обов`язків, у зв`язку із чим обґрунтовано поклав обов`язок відшкодувати позивачці шкоду, завдану смертю ОСОБА_2 на ПАТ «Кривбасзалізрудком», як правонаступника Криворізького державного залізорудного комбінату.

Оскільки нещасний випадок, внаслідок якого загинув чоловік позивачки ОСОБА_2 , стався 03.12.1999 року під час виконання ним трудових обов`язків, тобто до набрання чинності ЦК України, що надало позивачці право на відшкодування моральної шкоди, колегія суддів приходить до висновку що до правовідносин сторін мають застосовуватись положення статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в зв`язку з чим, вважає безпідставними доводи представника відповідача про те, що нормами ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, не передбачалося право позивачки на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю чоловіка, внаслідок смерті на виробництві, адже таке право, на їх думку, передбачено нормами ЦК України, в редакції 2004 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції керувався нормами ст.ст. 450,456 ЦК Української РСР, в редакції1963 року, які на час їх дії регулювали питання відшкодування шкоди, колегія суддів погоджується з застосуванням даних норм, оскільки вони передбачають регулювання питання відшкодування шкоди, в загальному її розумінні, у тому числі і відшкодування моральної шкоди, доводи апеляційної скарги щодо неможливості їх застосування в вирішення спірного питання, спростовуються вищевикладеним та не можуть бути підставою для відмови у позові.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на те, що позивачкою не доведено наявність моральних страждань. Смерть рідної людини, не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

Посилання відповідача на те, що позивачкою не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення їй моральної шкоди у зв`язку з втратою чоловіка, не можуть бути прийняті до уваги. На думку колегії суддів, судом першої інстанції враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивачки, яка назавжди втратила турботу та підтримку близької людини - чоловіка та залишилась без його піклування, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках.

Судом першої інстанції встановлений й причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача втрата життєвих зв`язків позивачки з рідною людиною.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачці.

Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивачки, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивачки, характер психологічної травми, яку вона отримала у зв`язку зі смертю чоловіка, конкретні обставини по справі, наслідки, що наступили, вважає що визначений розмір моральної шкоди, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивачки та відповідача, про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Посилання позивачки, як на приклад, на судові рішення у цивільних справах, які виникли з подібних правовідносин, а саме на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою стягнуто більші суми компенсації моральної шкоди, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Суд першої інстанції, встановивши факт завдання моральної шкоди позивачці внаслідок смерті її чоловіка на виробництві, враховуючи вимоги розумності та справедливості, обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди у розмір 200 000,00 грн.

Як свідчить тлумачення статті 23 ЦК України при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Отже, посилання позивачки на викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц правовий висновок є безпідставними, оскільки розмір моральної шкоди у згаданій справі визначався за інших фактичних обставин, які стосувались відшкодування моральної шкоди, завданій особі у зв`язку з її каліцтвом і суттєвим погіршенням здібностей. Натомість, в оскаржуваному судовому рішенні розмір відшкодування моральної шкоди визначався у зв`язку із завданням такої шкоди позивачці внаслідок смерті чоловіка на виробництві, а не спричиненням каліцтва позивачці.

Під час розгляду справи в апеляційному суді, представник відповідача посилався на позицію Верховного Суду, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року справа № 210/57/19 (провадження № 61-16622св19), прийнятої за наслідками розгляду справи з аналогічних правовідносин, в якій зазначено, що у судів були відсутні правові підстави для задоволення позову позивача доньки загиблого, оскільки нещасний випадок на виробництві з особою батьком позивача, стався у вересні 1998 року, порядок відшкодування моральної шкоди на час виникнення спірних правовідносин регулювався статтею 440-1 ЦК Української РСР, статтею 12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, чинній на момент настання нещасного випадку) та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року, якими не передбачалося право членів сім`ї потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи на виробництві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, Верховний Суд у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові № 213/4098/18 від 29 листопада 2019 року дійшов протилежного висновку. Так, залишаючи без змін касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», касаційний суд зазначив про те, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для покладення на роботодавця - ПрАТ «ІнГЗК» обов`язку з відшкодування позивачці, як дочці загиблого внаслідок нещасного випадку на виробництві працівника відповідача, завданої моральної шкоди з підстав, визначених статтею 440-1 ЦК Української РСР.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 червня 2019 року (справа № 212/2904/17) та у постанові від 15 травня 2019 року (справа № № 212/7779/17).

Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»- залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 21 серпня 2020 року.

Головуючий:

Судді: