Справа №461/2747/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2020 року Галицький районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді Мисько Х.М.,

з участю секретаря судового засідання Степанюк Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову ОСОБА_1 вказує на те, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 13.10.1997 року, який було укладено на АТ Міжнародна східно-європейська товарно-фондова біржа та який зареєстровано в реєстрі за №244н/97 від 13.10.1997 року. З 22.10.1993 року позивач перебував в шлюбі з ОСОБА_2 та на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 22.09.1998 року вказаний шлюб було розірвано. Вказує, що задовго до розірвання шлюбу сторони припинили подружні відносини, проживали окремо та не вели спільного господарства. Оскільки в ОСОБА_1 на даний час виникла необхідність відчужити квартиру, з`явилась потреба в отриманні згоди відповідача. Однак, немає можливості отримати таку, оскільки сторони тривалий час не підтримують жодних стосунків та не спілкуються. Водночас, зазначає, що підставами для розірвання шлюбу стало те, що сторони тривалий час не проживали разом, не вели спільного господарства та не підтримували подружніх стосунків, будь - які матеріальні претензії, в тому числі і щодо поділу майна - між сторонами були відсутні. Оскільки спірна квартира була придбана під час перебування в зареєстрованому шлюбі, проте, за особисті кошти позивача за час їх окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, просить позов задоволити.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, просив такий задоволити.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Крім цього, виклик відповідача до суду був здійснений через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України (через веб - сайт Галицького районного суду м.Львова).

Суд, вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.129 Конституції України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Нормами ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 13.10.1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі біржового контракту №244н/97 укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 29,0 кв.м.

Відповідно до реєстраційного посвідчення від 03.03.1998 року, виданого Львівським обласним бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу квартири, укладеного у Акціонерному товаристві «Міжнародна Східно-Європейська товарно-фондова біржа».

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 22.09.1998 року у справі №2-1541/1998 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 22.10.1993 року у відділі актів громадянського стану виконавчого комітету Львівської ради народних депутатів, актовий запис №2707.

02.11.1998 року Шевченківським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Львова видано Свідоцтво серії НОМЕР_1 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис №375.

З роз`яснень, що містяться у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року № 5 вбачається, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач набув право власності на квартиру в будинку АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.1997 року. В той же час, під час придбання вказаної квартири позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Положенням ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, Сімейним кодексом України не визначено положення щодо чинності норм сімейного законодавства в часі.

При цьому, статтею 8 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо особисті немайнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Так, за змістом ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, суд зазначає, що обставини справи щодо придбання позивачем квартири під час перебування у зареєстрованому шлюбі мали місце 13.10.1997 року, в той час, як Сімейний кодекс України був прийнятий 10.01.2002 року та набув чинності з 01.01.2004 року. Відтак, положення Сімейного кодексу України стосовно підстав для визнання майна особистою приватною власністю позивача не можуть бути застосовані щодо виниклих між сторонами правовідносин.

Згідно з п.2 Указу президії Верховної ради УРСР "Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР" від 29.12.1969 року, Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР застосовується до шлюбно-сімейних правовідносин, що виникли після введення його в дію, тобто з 01.01.1970 року.

Положенням ст.22 КпШС передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном . Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За змістом ст.23 КпШС, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Статтею 24 КпШС визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 набув право власності на зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу під час перебування в зареєстрованому шлюбі, зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивач, як на підставу своїх позовних вимог про визнання права особистої приватної власності на квартиру зазначає, що вказана квартира була придбана за його особисті кошти за час їх окремого проживання, однак, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного суду не подав, як і не довів того, що між сторонами дійсно відсутні будь-які матеріальні претензії в тому числі щодо спірної квартири.

Доказами, відповідно до ст.76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Приписами ч.ч. 1,6 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положенням ст.355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Оскільки під час судового розгляду справи не встановлено підстав для визнання за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.76-82,141,258,259,263-265,268,273,352,354,355 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Х.М. Мисько