ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3068/20 Справа № 212/7919/19 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/7919/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв Ігор Григорович, на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 листопада 2019 року, яке ухвалене суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 27 листопада 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв І.Г., звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПРАТ «ЦГЗК») про стягнення моральної шкоди, посилаючись на отримання ним професійного захворювання внаслідок роботи протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК у 2019 році йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 25 % - вібраційна хвороба з 01 липня 2019 року, безстроково.

Позивач вважає, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, йому з вини відповідача спричинено моральну шкоду, а тому просив суд стягнути на його користь з ПРАТ «ЦГЗК»в рахунок її відшкодування 104 325, 00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПРАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 40 000,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПРАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ПРАТ «ЦГЗК» ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з нього,просить зменшити її розмір з 40 000,00 до 25 000,00 грн., в решті позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. При цьому, позивач при прийомі на роботу був під підпис ознайомлений з умовами праці та добровільно працював у шкідливих умовах з метою отримання більшої заробітної плати, більш тривалої відпустки відносно інших професій та виходу на пенсію на пільгових умовах. Також зазначає, що судом стягнуто моральну шкоду в завищеному розмірі без врахування засад розумності, виваженості й справедливості, є необґрунтованим та не відповідає сталій судовій практиці при розгляді аналогічних справ. Вважає, що позивачу встановлено лише 25% втрати професійної працездатності, тобто мінімальне ушкодження стану здоров`я на виробництві, які не призвело до порушення професійної працездатності, а лише викликало деякі погіршення стану життєдіяльності позивача, що також свідчить про те, що потерпілий може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з помірно або незначним зниженням складності робіт, відповідно до п.2.13.5. Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.06.2012 року № 420.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працював машиністом тепловозу на вивезенні гірничої маси з кар`єру у цеху технологічного залізничного транспорту Глеюватського кар`єру служби рухомого складу управління залізничного транспорту, ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПРАТ «ЦГЗК» з 11.03.1988 року по 01.04.1998 року (а.с.26-28).

11.07.2019 року позивач був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а.с.28).

Згідно медичного висновку Лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини від 14.02.2019 року № 288 ОСОБА_1 встановлене професійне захворювання: вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом у поєднанні з полірадікулярним синдромом, переважно на попереково-крижовому рівні (L5, S1), з вираженими статико-динамічними порушеннями, больовим та м`язово-тонічним синдромами, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ першого-другого ступеня), остеортрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових і колінних суглобів (ПФ першого-другого ступеня) та вазомоторно-трофічними розладами на кистях (а.с. 13-14).

Відповідно до п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15 травня 2019 року, причиною професійного захворювання позивача є умови праці машиніста тепловоза за рівнем вібрації до 3 класу 1 ступеня шкідливості. Вібрація загальна, рівень дБ: транспортно-технологічна, еквівалентний рівень віброприскорення 60(при гранично допустимому 59 дБ згідно ДСН 3.3.6.039-99).

Пунктом 19 цього Акту осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, враховуючи роботу ОСОБА_1 впродовж 30 років 10 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання, встановити неможливо.

Згідно висновку МСЕК від 09 лютого 2019 року (серія 12 ААА № НОМЕР_1 ) позивачу ОСОБА_1 первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності, безстроково (а.с. 8).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З акту розслідування професійного захворювання 15.05.2019 року (а.с. 9-12) вбачається, що причиною професійного захворювання позивача є тривала робота на підприємстві відповідача (30 років 8 місяці) в умовах впливу підвищених рівнів виробничої загальної транспортно-технологічної вібрації, умови праці машиніста тепловоза за рівнем вібрації до 3 класу 1 ступеня шкідливості.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПРАТ «ЦГЗК», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу встановлено лише 25% втрати професійної працездатності, тобто мінімальне ушкодження стану здоров`я на виробництві, які не призвело до порушення професійної працездатності, а лише викликало деякі погіршення стану життєдіяльності позивача, що також свідчить про те, що потерпілий може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з помірно або незначним зниженням складності робіт, відповідно до п.2.13.5. Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.06.2012 року № 420, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки, здатність та можливість позивача працювати за своєю професією надалі, жодним чином не компенсують позивачу шкоду, завдану втратою професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, та не знімають з роботодавця обов`язку з відшкодування такої шкоди.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці та саме його дії стали причиною професійних захворювань безпідставні та суперечать вищевикладеному, оскільки згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15.05.2019 року, причиною професійного захворювання позивача є його робота тільки на підприємстві відповідача протягом 30 років 8 місяців, в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, які перевищували нормативні показники.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст.153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку, у зв`язку із чим, доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині, колегія суддів не бере до уваги.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів на підприємстві відповідача, впродовж 30 років 8 місяців, відсоток втрати ним професійної працездатності в розмірі 25 % безстроково, що свідчить про незворотність втрати професійної працездатності, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та можливістю його відновлення, зважаючи на встановлення 25 % втрати ним професійної працездатності безстроково.

Посилання представника відповідача ПРАТ «ЦГЗК» на практику розгляду аналогічних справ є безпідставними та суперечать чинному законодавству, згідно якого суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України ( ч.1 ст. 8 ЦПК України).

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: