Дата документу 20.08.2020 Справа № 331/3234/19
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 331/3234/19 Головуючий у 1-й інстанції: Скользнєва Н.Г.
Провадження №22-ц/807/1799/20 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , треті особи - Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області, ОСОБА_3 , який було нею уточнено в жовтні 2019 року та листопаді 2019 року про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 11 травня 2013 року на підставі довідки - рахунку № ААВ114305 від 11 травня 2013 року ОСОБА_2 було придбано автомобіль марки TOYOTA CAMRY,2008 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

13 травня 2013 року ОСОБА_2 було видано довіреність №633 на ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на право користування та розпорядження вказаним автомобілем, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко С.Ю.

В подальшому між ОСОБА_5 , яка представляла інтереси ОСОБА_2 та ФОП « ОСОБА_7 » було укладено договір оренди № 13/08-2014-2 від 13 серпня 2014 року даного автомобіля та на виконання даного договору було складено Акт прийому-передачі автомобіля.

22 листопада 2014 року ФОП « ОСОБА_7 » в особі ОСОБА_8 було передано автомобіль в прокат ОСОБА_9 , який зобов`язаний був його повернути 27 листопада 2014 року.

Оскільки ОСОБА_9 зобов`язання не виконав, ОСОБА_5 28 листопада 2014 року звернувся до Орджонікідзевського РУГУ МВС України м. Запоріжжя із заявою про вчинення злочину, передбаченого ст. 289 КК України.

29 листопада 2014 року в Голосіївському РУГУ МВС м. Києва було зареєстроване аналогічне звернення ОСОБА_10 (працівника ФОП « ОСОБА_7 »).

В подальшому всі матеріали справи були передані до Голосіївського РУГУ МВС м. Києва за місцем вчинення злочину.

В ході розслідування встановлено, що 25 листопада 2014 року ОСОБА_2 видано нову нотаріально посвідчену довіреність на ОСОБА_11 з правом на відчуження даного автомобіля.

27 листопада 2014 року ОСОБА_11 на підставі довіреності від 25 листопада 2014 року ВТВ № 753238 продав автомобіль ОСОБА_3

28 листопада 2014 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу автомобіля марки TOYOTA CAMRY,2008 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 та на підставі довідки-рахунку № НОМЕР_3 від 28 листопада 2014 року, виданої ПП «Шлях 2002» автомобіль був знятий з реєстрації і зареєстрований за ОСОБА_1

26 травня 2015 року слідчим Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві було винесено постанову про призначення почеркознавчої експертизи підпису ОСОБА_2 в довіреості від 25 листопада 2014 року ВТВ № 753238

Відповідно до висновку експерта № 427 було встановлено, що підпис та рукописний текст в довіреності ВТВ № 753238 від 25 листопада 2014 року в графі « Підпис», виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Отже, автомобіль марки TOYOTA CAMRY,2008 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 вибув з володіння позо її волею.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання добросовісним набувачем автомобіля марки TOYOTA CAMRY, 2008 року випуску, колір-сірий, номер шасі (кузов, рама) - НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила: визнати недійсним договір купівлі- продажу автомобіля марки TOYOTA CAMRY,2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_11 , який діяв на підставі довіреності від 25 листопада 2014 року ВТВ № 753238, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О.І. та ОСОБА_3 , оформленого довідкою - рахунком № 2929222 від 27 листопада 2014 року, виданого ТОВ « БМ ГРУПП» та скасувати запис про право власності на даний автомобіль за ОСОБА_3 в відповідній базі даних; визнати недійсним договір купівлі- продажу автомобіля марки TOYOTA CAMRY,2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , оформленого довідкою - рахунком № 2899938 від 28 листопада 2014 року, виданого ПП «Шлях 2002» та скасувати запис про право власності на даний автомобіль за ОСОБА_1 у відповідній базі даних, оскільки цю довіреність вона не підписувала.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року, в задоволенні заявлених по справі позовних вимог, в тому й числі, зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про визнання добросовісним набувачем залишено без змін.

Основною підставою для відмови у зустрічному позові ОСОБА_2 було те, що вона не вірно обрала спосіб захисту порушеного права та в даному конкретному випадку вона, як власник майна, має право звернутися до суду з позовом про витребування майна (віндикаційним позовом) з чужого незаконного володіння.

У зв`язку з вищевикладеним, ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом.

Із урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила суд:

- витребувати у ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння автомобіль TOYOTA CAMRY 2008 року випуску сірого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 номер кузова НОМЕР_4 шляхом внесення запису в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів про право власності на даний автомобіль за ОСОБА_2 .

В січні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про поновлення строку позовної давності в якій просила визнати поважними причини пропуску строку на звернення до суду із позовною заявою про витребування майна із чужого незаконного володіння, поважними та поновити пропущений строк. (т.2 а.с.41-53).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 автомобіль марки TOYOTA CAMRY,2008 року випуску, колір-сірий, номер шасі (кузов, рама) - НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом внесення запису в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів про право власності на даний автомобіль за ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 , адвокат Працевитий Геннадій Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просив скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при винесенні рішення не було враховано той факт, що ОСОБА_2 мала право звернутися з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння в межах загальних строків позовної давності, а саме до 10 грудня 2018 року, оскільки вказаний строк повинен обчислюватися з того моменту, як вона дізналася про факт порушення своїх прав, а не з моменту винесення рішення суду про відмову в задоволенні позову щодо захисту порушених прав. Крім того, довіреність на підставі якої було реалізовано автомобіль жодним судовим рішенням недійсною не визнавалася. Законом не передбачено захист прав через витребування шляхом внесення запису, оскільки рішення суду про витребування майна в подальшому вже виконується в адміністративному порядку відповідними відділами МВС, в тому числі й щодо внесення записів про реєстрацію права власності.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року та постановою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року встановлено, що автомобіль марки TOYOTA CAMRY 2008 року випуску сірого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 номер кузова НОМЕР_4 вибув з володіння власника ОСОБА_2 поза її волею, а ОСОБА_1 - останній набувач вказаного автомобіля є добросовісним набувачем.У зв`язку з чим, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є належним способом захисту, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до положень частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що у серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , в якому просила суд: визнати її добросовісним набувачем автомобіля марки TOYOTA CAMRY,2008 року випуску, колір-сірий, номер шасі (кузов, рама) - НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 : визнати її право власності на вказаний автомобіль.

Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, відповідачем ОСОБА_2 10 грудня 2015 року до цього ж суду було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , в якому просила суд: визнати договори купівлі- продажу недійсними.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року в задоволенні заявлених по справі позовних вимог відмовлено. (т.1 а.с. 57-67).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року залишено без змін. (т.1 а.с. 68-74).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року, яке набрало законної сили 06 вересня 2016 року, встановлені обставини, які не потребують доказуванню в цій справі, оскільки в її розгляді беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини, а саме: позивачка ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_1 .

Так, судовим рішенням від 15 квітня 2016 року встановлені такі обставини. (т.1 а.с.61-62).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки TOYOTA CAMRY,2008 року випуску, колір-сірий, номер шасі (кузов, рама) - НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , 11 травня 2013 року був зареєстрований за ОСОБА_2

13 травня 2013 року ОСОБА_2 на підставі довіреності уповноважила ОСОБА_5 або ОСОБА_6 або ОСОБА_13 кожного діючи самостійно, незалежно один від одного, бути її представниками в органах Державтоінспекції, міліції, державній та приватних охоронних структурах, страхових компаніях, станціях технічного обслуговування, з питань, пов`язаних з реєстрацією, проходженням технічного огляду, встановленням додаткового охоронного та навігаційного обладнання, моніторингу переміщень та охорони автомобіля, експлуатації та ремонту належного їй на праві власності автомобіля, зареєстрованого 11.05.2013 року в ВРЕР-9 УДАІ в м. Києві, для чого надала їм право, зокрема, керувати цим автомобілем, укладати та підписувати договори прокату та оренду автомобіля.

13 серпня 2014 року між ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_14 було укладено договір № 13/08-2014-2 оренди легкового автомобіля, за яким орендодавець ОСОБА_5 передав, а орендар ФОП ОСОБА_14 прийняв у строкове платне користування легковий автомобіль марки TOYOTA CAMRY,2008 року випуску, колір-сірий, номер шасі (кузов, рама) - НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

22 листопада 2014 року між ФОП ОСОБА_14 та ОСОБА_9 було укладено договір № ДБП-288 прокату легкового автомобіля, за яким наймодавець ФОП ОСОБА_14 передав, а наймач ОСОБА_9 прийняв у строкове платне користування легковий автомобіль марки TOYOTA CAMRY НОМЕР_1 ; строк повернення автомобіля встановлено - 27 листопада 2014 року.

В подальшому, на підставі довіреності НОМЕР_5 ОСОБА_2 від 25 листопада 2014 року, ОСОБА_11 був уповноважений керувати, розпоряджатися (продати, подарувати, обміняти та інше) належний ОСОБА_2 автомобіль марки TOYOTA CAMRY НОМЕР_1.

27 листопада 2014 року вказаний автомобіль було відчужено на користь ОСОБА_3 , а 28 листопада 2014 року ОСОБА_3 продав автомобіль ОСОБА_1

28 листопада 2014 року на ім`я ОСОБА_1 було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля марки TOYOTA CAMRY,2008 року випуску, колір-сірий, номер шасі ( кузов, рама) - НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В подальшому, транспортний засіб - автомобіль марки TOYOTA CAMRY,2008 року випуску, колір-сірий, номер шасі ( кузов, рама) - НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 був затриманий співробітниками ДАІ як такий, що оголошений у розшук на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року, на вказаний автомобіль накладено арешт.

Проаналізувавши висновок експерта № 427 від 28 травня 2015 року, складений НДЕКЦ ГУ МВС України в м. Києві в рамках кримінального провадження, в якому зазначено, що підпис та рукописний текст в довіреності ВТВ № 753238 від 25 листопада 2014 року в графі підпис, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, як окремо, так у сукупності з іншими доказами по справі, суд дійшов висновку, що спірний автомобіль вибув із права власності власника ОСОБА_2 на підставі довіреності, яка останньою не підписувалася, тобто поза її волею, як власника транспортного засобу. При цьому, як надалі зазначив суд в рішенні, під час придбання автомобіля ОСОБА_1 були здійснені всі дії, направлені на перевірку належного права власності ОСОБА_3 на спірний автомобіль, що свідчить про беззаперечну добросовісність набуття права власності з боку ОСОБА_1 .

Оскільки в суді було встановлено, що спірний автомобіль вибув з володіння власника - ОСОБА_2 не з її волі, у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 судом було зазначено в рішенні, що нею обрано невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки власник майна при вибутті майна з його володіння поза його волею, має витребувати його у добросовісного набувача, при цьому визнання правочинів недійсними не є належно обраним способом захисту порушеного права, у зв`язку з чим у задоволенні позову було відмовлено і ОСОБА_2 .

Як зазначалось вище, Апеляційний суд м. Києва в своєму рішенні від 06 вересня 2016 року погодився з висновками суду першої інстанції і залишив рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року без змін.

В подальшому, вказані рішення суду першої інстанції від 15 квітня 2016 року та апеляційної інстанції від 06 вересня 2016 року були предметом касаційного оскарження.

Постановою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року залишені без змін. ( т.1 а.с.75-79).

За результатами судових розглядів ОСОБА_2 у липні 2019 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування від неї з чужого незаконного володіння автомобіля марки TOYOTA CAMRY,2008 року випуску, колір-сірий, номер шасі ( кузов, рама) - НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Реституція застосовується у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушено право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово - правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особам, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісно набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі- продажу майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстровано на праві власності, відповідає речово - правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосовуння приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача ( подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Оскільки судом було встановлено, що 27 листопада 2014 року спірний автомобіль було відчужено ОСОБА_11 на користь ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності ВТВ № 753238 від імені ОСОБА_2 , яка нею не видавалася та не підписувалася, тобто зазначений автомобіль вибув з володіння власника - позивачки ОСОБА_2 поза її волею, а в подальшому 28 листопада 2014 року ОСОБА_3 продада автомобіль ОСОБА_1 , тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що обраний позивачкою ОСОБА_2 спосіб захисту порушеного права - витребування майна від останнього набувача є належним способом захисту в сенсі положень цивільного законодавства.

Доводи апеляційної скарги щодо пропущення позивачем строку позовної давності, та безпідставності поновлення його судом першої інстанції не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

З судового рішення від 15 квітня 2016 року у справі № 755/15989/15-ц вбачається, що 10 грудня 2015 року ОСОБА_2 зверталася із зустрічним позовом про визнання договорів купівлі- продажу недійсними, тобто з вказаного моменту вона знала про особу, яка, як на її думку, незаконно заволоділа її майном, та відповідно, була обізнана щодо особи, яка порушує право власності позивача.

Виходячи з вищенаведеного, ОСОБА_2 , на думку апелянта, мала право звернутися з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння в межах загальних строків позовної давності, а саме в строк до 10 грудня 2018 року, проте звернулася до суду з цим позовом 24 липня 2019 року, що свідчить, що передбачений законом строк нею був пропущений.

Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність встановлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання субєктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленного строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною другою четвертою статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності , сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови в позові. За частиною п`ятою цієї статті якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінність в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» ( право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права : перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатись до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

За змістом указаної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду з`ясовується як з об`єктивним моментом - наявністю порушення прав особи, так і з суб`єктивним, коли особа, яка звернулася до суду, дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у зв`язку з цим прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні факти (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів ( статті 15,16,20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Матеріалами справи встановлено, що дійсно ОСОБА_2 в рамках справи № 755/15989/15-ц за захистом свого порушеного права власника об`єкта рухомого майна 10 грудня 2015 року звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання правочинів недійсними.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року у задоволенні, в тому числі позовної заяви ОСОБА_2 було відмовлено з тих підстав, що нею невірно було обрано спосіб захисту порушеного права.

Рішення суду від 15 квітня 2016 року набрало законної сили з моменту постановлення ухвали Апеляційним судом м. Києва 06 вересня 2016 року, якою вищезазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Тобто, з дати набрання рішенням законної сили у справі №755/15989/15-ц, було встановлено коло осіб до яких подається віндикаційний позов та статус вказаних осіб. Саме під час розгляду даної справи було встановлено обставини, які надали можливість звернутися з даним позовом до сторони, адже судом було встановлено обставини нікчемності правочину на підставі якого сторона вважала себе власником майна. Тобто, протягом трьох років ОСОБА_2 здійснювалися дії, спрямовані щодо відновлення свого порушенного права на спірний автомобіль та протягом цього часу відбувалася судова тяганина і тільки по її закінченню стало можливо звернутися з даним позовом після вирішення правового статусу відповідача по справі.

Виходячи з наведегого колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 був порушений передбачений законом строк позовної давності, проте така процесуальна поведінка була обумовлена поважною причиною, а саме здійснення дій, спрямованих на відновлення свого порушенного права на спірний автомобіль, у зв`язку з чим пропущений строк підлягає поновленню.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним судового рішення.

Водночас, матеріали справи не містять заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності у даній справі.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що законом не передбачено захист прав шляхом витребування через внесення запису, оскільки рішення суду про витребування майна в подальшому вже виконується в адміністративному порядку відповідними відділами МВС, в тому числі щодо внесення записів про реєстрацію права власності, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підствою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.

Єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших, прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків встановлюється «Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з облікуавтомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших, прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 (далі- Порядок №1388), який є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов`язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень.

В рішенні Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 011 року у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовні ший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізуют ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не вповаджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Пунктом 40 Порядку №1388, зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в сервісному центрі МВС або в центрі надання адміністративних послуг на підставі заяви власника, документа, що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного або приватного виконавця або рішення суду.

В разі встановлення факту знищення, фальсифікації або підроблення ідентифікаційних номерів складових частин транспортних засобів, виявлення транспортних зсобів, зареєстрованих (перереєстрованих), знятих з обліку в уповноважних органах МВС, у тому числі тимчасово, за фіктивними чи підробленими документами або таких, що розшукуються правоохоронними органами України у зв`язку з незаконним заволодінням, уповноважені особи сервісних центрів МВС оформляють в установленому порядку необхідні документи, скасовують державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку транспортних засобів і передають усі відповідні документи та за наявності транспортні засоби до відповідного органу досудового розслідування. Якщо виявлено факт підроблення митних документів,їх ксерокопії з необхідним поясненням направляються до органів доходів і зборів, у зоні діяльності яких проживають особи, за якими зареєстровані відповідні транспортні засоби.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою слідчого СО Голосіївського РЦ ГУМС України в м. Києві від 05 грудня 2014 року вищевказаний спірний автомобіль визнаний речовим доказом та у забезпечення його збереження, доставлений та зберігається на території Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві. Отже, в суді першої інстанції встановлео, що починаючи з 05.12 2014 року по теперішній час спірний автомобіль, власником якого є його останній набувач ОСОБА_1 , фактично у користуванні та розпорядженні у відповідача не знаходиться.

А отже єдиним ефективним способом поновлення порушеного права позивачки є запропонований нею шлях внесення запису в Єдиний державний реєстр транспортних засобів про право власності на наданий автомобіль за ОСОБА_2 ..

Тобто, висновки суду першої інстанції про внесення запису в Єдиний державний реєстр транспортних засобів про право власності на наданий автомобіль за ОСОБА_2 є конкретизацією способу відновлення прав власника і входить до складу позовних вимог віндикації.

Отже, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в повному обсязі, оскільки їх обґрунтування не мають правового значення для вирішення даного спору та правильність висновків районного суду щодо відмови у задоволенні позову не спростовують.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно з підпунктами "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 серпня 2020 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.