П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/23960/18

Провадження № 22-ц/4815/189/20

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Бердій М.А.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду:

10 год. 47 хв. 22 листопада 2019 року в м. Рівне

Повний текст складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Рівненського міського центру зайнятості на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 листопада 2019 року в цивільній справі за позовом Рівненського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області; про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року в суд звернувся Рівненський міський центр зайнятості (далі Рівненський МЦЗ) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Мотивуючи свої вимоги, зазначав, що в періоди з 16 квітня по 12 жовтня 2015 року, 21 квітня по 10 жовтня 2016 року, 25 квітня по 11 жовтня 2017 року, 24 квітня по 14 червня 2018 року відповідач перебувала на обліку як безробітна та отримувала допомогу по безробіттю. 17 вересня 2018 року позивачу надійшов лист від Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області в якому було зазначено, що ОСОБА_1 з 23 грудня 2014 року перебуває на обліку як отримувач пенсії відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Тобто відповідач у період перебування на обліку як безробітна та отримання допомоги по безробіттю також перебувала на обліку як отримувач пенсії. Хоча остання при зверненні до Рівненського МЦЗ з заявами про надання статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю зазначала, що пенсію на пільгових умовах та за вислугу років не отримує.

При цьому зазначав, що повідомити про факт призначення пенсії вона була зобов`язана і позивач, зі свого боку, зобов`язаний був відмовити їй в наданні статусу безробітного та призначенні допомоги. 11 жовтня 2018 року відповідачу направлено повідомлення з пропозицією добровільно повернути кошти, виплачені як матеріальне забезпечення, та отримані нею незаконно. Проте вона на це не погодилась.

З наведених підстав просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Рівненського МЦЗ кошти в сумі 36 468,42 гривень із зазначенням в платіжному дорученні, що це повернення незаконно отриманої допомоги по безробіттю внаслідок розслідування страхового випадку ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Рівненського МЦЗ судовий збір в розмірі 1 762 гривень із зазначенням в платіжному дорученні, що це повернення судового збору.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання.

У поданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи позов безпідставним, просила відмовити в його задоволенні. Зазначала, що 22 грудня 2014 року вона звільнилась з роботи в Товаристві з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" (далі ТзОВ "Рівнетеплоенерго") у зв`язку з виходом на пенсію. 23 грудня 2014 року їй було призначено пенсію за віком достроково відповідно до п. 72 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на 42 місяці раніше від встановленого пенсійного віку, а саме від 58 років 6 місяців. Для перерахування пенсії було відкрито картковий рахунок, де здійснювались виплати за період з 23 грудня 2014 року по 12 січня 2015 року. Згодом, 12 січня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області з заявою про відмову в виплаті їй пенсії в зв`язку з працевлаштуванням 09 січня 2015 року. З цієї дати виплату пенсії було припинено, а пенсійна справа передана в архів.

До 18 червня 2018 року заяви про призначення пенсії чи про поновлення її виплати відповідач не подавала та відповідно пенсія не виплачувалась. У період з січня 2015 року по червень 2018 року ОСОБА_1 , попри перебування на обліку в Рівненському МЦЗ, працювала апаратником у ТзОВ "Рівнетеплоенерго". У такий спосіб отримала передбачене законом право на призначення пенсії за віком у повному розмірі. Відповідач бажала, щоб періоди протягом яких вона перебувала на обліку як безробітна та отримувала допомогу по безробіттю були включені до страхового стажу та до досягнення 58 років і 6 місяців не зверталась за призначенням чи поновленням виплати пенсії.

Звертаючись 18 червня 2018 року до органів Пенсійного фонду України з заявою про виплату пенсії, вона просила зарахувати страховий стаж включно з часом перебування на обліку як безробітної. Вважала, що позивач має доступ до інформації Пенсійного фонду України та міг самостійно перевірити повідомлену відповідачем інформацію, адже за наведені періоди остання пенсію не отримувала. Так як дострокове призначення пенсії - це добровільне волевиявлення особи, то відповідно вона має право відмовитись від такої дострокової виплати, що і зробила, а примушення до отримання дострокової пенсії є незаконним.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2019 року залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача, Рівненське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області (далі Рівненське ОУПФУ).

У поданих щодо позову поясненнях третя особа зазначала, що пенсія ОСОБА_1 призначалась за віком та припинялась у зв`язку з працевлаштуванням останньої, але пенсійна справа з обліку знята не була, тобто лишалась чинною. Відтак розрахунок пенсії ОСОБА_1 за віком з відновленням виплат за період, коли остання не перебувала у трудових відносинах, є правомірним.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося, що твердження суду про обізнаність позивача щодо звільнення відповідача наказом ТзОВ "Рівнетеплоенерго" №414 від 22 грудня 2014 року з роботи в зв`язку з виходом на пенсію при наданні їй статусу безробітного та призначення виплати допомоги є хибними, оскільки під час реєстрації в Рівненському МЦЗ ОСОБА_1 подала трудову книжку, де вона звільнилась з останнього місця роботи 14 квітня 2015 року по закінченню строку трудового договору, тобто на підставі п. 2 ст. 36 КзПП України, а не в зв`язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України.

Спеціаліст центру зайнятості при реєстрації не зобов`язана перевіряти та уточнювати попередні місця роботи та підстави звільнення, тому було надано статус безробітного. При цьому ОСОБА_1 були складені заяви в яких, зокрема, зазначила, що пенсію на пільгових умовах та за вислугу років не отримує. Суд не врахував, що нарахування та перерахунок пенсії відповідачу здійснено саме за період, коли вона не працювала, однак саме в цей час перебувала на обліку в службі зайнятості як безробітна та отримувала матеріальне забезпечення у вигляді допомоги по безробіттю.

Покликався на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26 вересня 2018 року в справі 545/164/17-ц, згідно з яким неповідомлення особою обставини, яка не дає право їй для визнання її безробітною, вказує про невиконання нею своїх обов`язків та відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" є підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення. Вважав, що припинення виплати пенсії за відповідною заявою відповідача не має правового значення, оскільки навіть із припиненням виплати пенсії за вислугою років, остання не втратила статус особи, яка досягла пенсійного віку та скористалась своїм правом на отримання пенсії за вислугою років.

Проте за періоди перебування на обліку в центрі зайнятості відповідач збагатилась як за рахунок допомоги по безробіттю, так і за рахунок пенсії, що вважав незаконним. На думку позивача, право ОСОБА_1 на призначення допомоги по безробіттю виникло через її недобросовісність, адже вона жодного разу не повідомила про те, що під час перебування на обліку як безробітна вона перебувала на обліку в Пенсійному фонді України та набула право на отримання пенсії. Водночас покликався на постанову Апеляційного суду Рівненської області від 15 березня 2018 року в справі №562/986/17-ц, вважаючи правовідносини в справах подібними.

У поданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обгрунтованим, просила залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому покликалася на хибність аругментів та доводів заявника, оскільки її вини у нарахуванні спірних коштів не було. Так само відсутні і будь-які недобросовісні дії з її боку з цього приводу. Крім того, як законодавство, так і правові позиції Верховного Суду вказують про неможливість задоволення позову про стягнення з неї грошових коштів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як установлено судом, і ці обставини сторонами не заперечуються та підтверджуються матеріалами справи, за періоди з 16 квітня по 12 жовтня 2015 року, 21 квітня по 10 жовтня 2016 року, 25 квітня по 11 жовтня 2017 року, 24 квітня по 14 червня 2018 року, ОСОБА_1 , перебуваючи на обліку в Рівненському МЦЗ, як безробітна, отримала допомогу по безробіттю в загальному розмірі 36 468,42 гривень.

Такі виплати були призначені за її зверненням позивачем згідно із ст.43 Закону України "Про зайнятість населення" на підставі поданих відповідачем заяв від 16 квітня 2015 року (а.с.7); 21квітня 2016 року (а.с.11); 25 квітня 2017 року (а.с.14); 24 квітня 2018 року (а.с.18).

17 вересня 2018 року на адресу Рівненського МЦЗ надійшов лист Рівненського ОУПФУ від 13 вересня 2018 року №8731/06, де зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку як отримувач пенсії з 23 грудня 2014 року відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Згідно з довідкою-атестатом №2611 від 15 квітня 2015 року, виданою Управлінням Пенсійного фонду України в м. Рівне, ОСОБА_1 перебувала на обліку в Рівненському міському Управлінні Пенсійного фонду України і отримувала пенсію за віком. Виплата припинена з 09 січня 2015 року в зв`язку з працевлаштуванням.

12 січня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області із заявою-повідомленням про працевлаштування з 09 січня 2015 року. Відповідно до вимог пункту 72 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплату дострокової пенсії на час роботи ОСОБА_1 було припинено.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 18 червня 2018 року Рівненським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської області проведено перерахунок призначеної ОСОБА_1 пенсії з урахуванням страхового стажу, набутого за період роботи після дострокового виходу на пенсію, та переглядом відсотка, на який зменшено розмір пенсії за більш ранній вихід на пенсію. Доплату по перерахунку пенсії за періоди, коли ОСОБА_1 не працювала, на суму 21 529,30 гривень перераховано на її особистий рахунок у АТ "Ощадбанк" у вересні 2018 року.

Звертаючись з позовом до суду, позивач покликався на недобросовісність дій відповідача, які полягали у приховуванні факту призначення їй пенсії при зверненні із заявами про надання статусу безробітного та виплати допомоги по безробіттю, що потягло за собою неправомірну виплату такої допомоги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд попередньої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту недобросовісності набуття відповідачем спірних грошових коштів, а також не встановлено наявність розрахункової помилки зі сторони позивача при виплаті допомоги по безробіттю.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Так, відповідно до ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення" статусу безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України.

В силу вимог ч.ч. 2, 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", яка визначає права, обов`язки та відповідальність застрахованих осіб, такі особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Між тим, згідно з ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Статтею 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, відповідно до цієї статті не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, але за умови відсутності: а) рахункової помилки зі сторони платника; б) недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав.

Викладене узгоджується із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18).

На переконання колегії апеляційного суду доводи щодо повідомлення відповідачем недостовірних даних, що спонукали до надання їй статусу безробітного та виплати відповідної допомоги, є неприйнятними, оскільки спростовуються обґрунтованими запереченнями проти позову, а саме тим, що остання відмовилися від свого права на отримання дострокової пенсії для реалізації іншого гарантованого права працю.

Зміст права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується (ст. 43 Конституції України). Це право забезпечується обов`язком держави створювати громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовувати програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Про відсутність прямого умислу в наданні недостовірної інформації відповідачем також вказує й сам факт ініціації нею припинення виплати пенсії, що, зокрема, виключає її винуватість в бажанні до неправомірного подвійного збагачення за рахунок держави.

Важливою умовою також є не формальне перебування на обліку в Рівненському ОУПФУ, а реальне отримання пенсії, проте про відсутність таких виплат було чітко зазначено ОСОБА_1 у поданих нею заявах позивачу.

Очевидним є той факт, що в трудовій книжці, яка подавалася відповідачем до Рівненського МЦЗ при оформленні заяви та отриманні у подальшому статусу безробітного, міститься запис про призначення їй пенсії.

При цьому протягом більше ніж три роки позивач не був позбавлений права перевірити під час прийняття рішень про надання статусу безробітного і призначення допомоги по безробіттю цю інформацію самостійно.

Поготів, звертаючись до Рівненського ОУПФУ із заявою-повідомленням про працевлаштування, відмовляючись від виплати дострокової пенсії, працюючи в певні періоди в ТзОВ "Рівнетеплоенерго" та перебуваючи на обліку в Рівненському МЦЗ, відповідач намагалась отримати передбачене законом право на призначення пенсії за віком у повному розмірі.

Тому правильними є покликання міського суду на рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява № 29979/04.

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (справа "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).

Отже, повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин положення ст.1215 ЦК України, суд попередньої інстанції обґрунтовано відмовив Рівненському МЦЗ в задоволенні позову, оскільки ним не надано доказів на підтвердження недобросовісності набувача, а саме не доведено факту неправомірних дій ОСОБА_1 щодо отримання допомоги по безробіттю.

Не містять матеріали справи й підтвердження рахункової помилки зі сторони платника. Незважаючи на те, що в національному законодавстві відсутнє визначення поняття "Рахункова помилка", у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про працю" надається роз`яснення терміна лічильної (рахункової) помилки, якою є помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок, наприклад, належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період.

За відсутності двох обов`язкових складових,передбачених ст.1215 ЦК України, для повернення допомоги по безробіттю інші доводи на увагу не заслуговують.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Рівненського міського центру зайнятості залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 листопада 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків