Справа № 587/1768/19
РІШЕННЯ
13 лютого 2020 року Сумський районний суд Сумської області в складі :
головуючого судді Черних О.М.
з участю секретаря - Макошенець С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) третя особа: Сумський районний відділ Державної міграційної служби України управління ДМС в Сумській області (м. Суми, вул. Кузнечна, 2), про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:
Позивач свої вимоги мотивує тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.08.1999 року. Зазначила, що на даний час в будинку, окрім неї, зареєстрований колишній чоловік ОСОБА_2 , відповідач по справі. Зазначає, що він чинить їй перешкоди в користуванні будинком, договір найму з ним укладався, спільним побутом вони не пов`язані і він не є членом її сім`ї, не бере участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг. Крім того, вказує, що відповідач зложиває спиртними напоями, веде антисоціальний спосіб життя, вчиняє сварки та бійки у зв`язку з чим неодноразово був притягнутий до адміністративної відповідальності. Факт реєстрації відповідача у її будинку перешкоджає їй у здійсненні свого права власності в повному обсязі. Добровільно знятися з реєстраційного обліку та виселитись відповідач не погоджується, а його реєстрація не дає можливості отримувати житлову субсидію, тому просить суд ухвалити рішення, яким виселити відповідача з будинку.
У судовому засіданні позивач повністю підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити, зазначила, що відповідач офіційно не працює, зловживає спиртним, поводиться агресивно відносно неї у зв`язку з чим вона неодноразово викликала працівників поліції. Також вказала, що будинок вони придбали в шлюбі і він є спільною власністю згідно закону, а вона не зверталася, щоб визнати будинок одноособовою власністю.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце і час його проведення повідомлений належним чином, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомив, заяв, клопотань від нього не надходило.
Представник третьої особи - Сумського районного відділу Державної міграційної служби України управління ДМС в Сумській області до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся.
Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи наступні факти.
Позивач є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири (а.с.10).
На даний час в будинку АДРЕСА_1 проживає та зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та має склад сім`ї: колишній чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідкою Верхньосироватською сільської ради Сумського району № 1313 від 19.08.2019 року (а.с. 16).
Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивача, про що свідчить копія рішення Сумського районного суду Сумської області від 19.06.2012 року (а.с. 11), згідно якого шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 09.02.1991 року у виконкомі В.Сироватської сільської ради Сумського району Сумської області, розірвано.
Також, судом встановлено, що позивач та відповідач зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .
Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Так, дійсно, згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.
Разом з цим згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно ст. ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Згідно частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (абз. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 405 ЦК України).
Разом з тим, за твердженням позивача, у зв`язку з тим, що відповідач перестав бути членом сім`ї власника будинку, має право проживати в будинку на законних підставах лише за згодою власника та укладеним між ними письмовим договором найму жилого приміщеня. Разом з тим у судовому засіданні позивач підтвердила той факт, що будинок був придбаний під час перебування у шлюбних відносинах з відповідачем і вона вважає, що він є їх спільною власністю, хоча договір купівлі-продажу укладала вона.
Так, статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Судом встановлено, що квартира набута позивачем за час шлюбу з відповідачем. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя, тобто таке майно залишається їх спільною сумісною власністю і лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Оскільки будь-яке рішення про визнання квартири особистою приватною власністю позивача відсутнє, то відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу.
За змістом положень ст. 156 ЖК України співвласники житлового будинку, які одночасно є членами сім`ї іншого співласника, в тому числі і колишні, користуються цим житловим приміщенням нарівні з іншим співвласником.
Їх право користування житловим приміщенням, згідно з приписами ч. 3 ст. 9 ЖК України, урегульовано житловим законодавством, згідно з нормами якого, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Діюче законодавство не передбачає підстав позбавлення співвласника будинку права користування цим житловим приміщенням на тій підставі, що він перестав бути членом сім`ї іншого співвласника.
Не передбачає таких підстав і частина 4 ст. 156 ЖК щодо членів сім`ї власника, які припинили з ним сімейні відносини внаслідок розірвання шлюбу.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов необгрутнованим та таким, що не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 280-285 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) третя особа: Сумський районний відділ Державної міграційної служби України управління ДМС в Сумській області (м. Суми, вул. Кузнечна, 2), про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення, відмовити.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду через Сумський районний суд Сумської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Черних