Ухвала

14 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 414/1858/19

провадження № 61-2494ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Шиповича В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 10 жовтня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 124 059,88 грн, яка складається із заборгованості за кредитом 4 082,88 грн, заборгованості за процентами 119 977 грн.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 10 жовтня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 082,88 грн, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Луганського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 10 жовтня 2019 року залишено без змін.

У січні 2020 року засобами поштового зв`язку представник АТ КБ «ПриватБанк» Крилова О. Л. подала касаційну скаргу на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 10 жовтня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у цивільній справі № 414/1858/19, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом скасувати, а справу направити справу на новий розгляд.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України (в редакції на час подання касаційної скарги) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно із пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом

на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Ціна позову у справі № 414/1858/19 становить 124 059,88 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого як на час пред`явлення позову так і на час подання касаційної скарги.

Таким чином справа № 414/1858/19 є малозначною в силу вимог закону

(пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України), незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої або апеляційної інстанції.

Належність справи № 414/1858/19 до категорії малозначних для її учасників було передбачуваним.

АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на наявність підстав передбачених підпунктами а) та в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України для касаційного оскарження судових рішень у малозначній справі.

Зокрема банк вважав, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки викладені в оскаржуваних судових рішеннях висновки не узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду, який викладений в постанові від 19 вересня 2019 року, в справі № 127/7543/17, тому необхідність забезпечення єдності судової практики в такій ситуації видається пріоритетною в порівнянні з малозначним характером справи.

Також АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що справа має виняткове значення для банку, оскільки одними з основних видів діяльності банку є кредитування фізичних та юридичних осіб, а також залучення грошових коштів фізичних і юридичних осіб. Невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором відносно своєчасності повернення наданих йому банком кредитних коштів, тягне загрозу повернення банком залучених коштів вкладникам та ставить під загрозу репутацію банка, що перешкоджає стабільній роботі банку, обмежує права та порушує його майнові інтереси, що є для банку важливим.

Однак судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» у справі № 414/1858/19 стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та/або що справа має виняткове значення для позивача.

Незгода позивача із оскаржуваними судовими рішеннями не є сама по собі обставиною, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення учасника справи, який подає касаційну скаргу, а посилання у касаційній скарзі на те, що судове рішення у цій справі перешкоджає роботі банку, обмежують його права та порушують майнові інтереси не свідчать про наявність виняткового значення для банку малозначної справи.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій врахували висновки про застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (провадження № 14-131цс19).

АТ КБ «ПриватБанк» реалізувало своє право на апеляційний перегляд справи № 414/1858/19.

Однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункти 8, 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи

від 07 лютого 1995 року, державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Європейський суд з прав людини у Рішенні від 5 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), № 40160/12) вказав на обмеженість доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia).

Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо неприйнятності заяви № 26293/18 від 09 жовтня 2018 року у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine) зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України (в редакції на момент подання касаційної скарги) суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» подано на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, віднесення справи до категорії малозначних було передбачуваним, справа розглянута судами двох інстанцій які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України (в редакції на час подання касаційної скарги) судом не встановлена, то відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України (в редакції на час подання касаційної скарги) суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 10 жовтня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у цивільній справі № 414/1858/19.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Шипович