ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2020 року м. Київ

справа № 753/24383/18

провадження № 22-ц/824/6969/2020

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2019 року у складі судді Коренюк А.М., повний текст складений 30.10.2019 року,

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 22 лютого 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу вони як колишнє подружжя почали проживати окремо, визначилися, що син буде проживати з відповідачем. Однак, у червні 2015 року дитина, якому на той час було дев`ять років, втік з дому матері й з того часу проживає з батьком. Позивач зазначає, що за три роки, які син проживає з ним, відповідач його жодного разу не навідала, не приймала ніяких мір, щоб повернути дитину, жодного разу не подзвонила та не поцікавилась ним, станом його здоров`я, не навідує його у школі, не відвідує з ним лікаря. Дитина повністю перебуває на його утриманні.

ОСОБА_1 вважає, що відповідач свідомо з червня 2015 року ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини, що змусило його звернутися до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянку України, батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги відповідач посилається на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і його застосування можливе лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи. Разом з тим, на її думку, позивачем не було надано до суду жодних належних, переконливих та допустимих доказів щодо її ухилення від виконання батьківських обов`язків.

При цьому ОСОБА_2 зазначає, що в матеріалах справи міститься висновок Служби у справах дітей про недоцільність позбавлення її батьківських прав, який було проігноровано судом першої інстанції.

Крім того позивач зауважує, що завжди піклувалась про фізичний і духовний розвиток сина, спілкуєтьсь з ним, виявляє інтерес до його внутрішнього світу, цікавиться його медичним доглядом і навчанням. Більш того, безліч разів намагалась передати позивачу кошти для дитини, які він не брав. При зустрічі з сином давала йому кошти особисто, солодощі, подарунки.

Сторони правом на подачу відзиву не скористались.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав, просили її задовольнити.

Позивач в судовому засіданні заперечував проти скарги посилаючись на її необґрунтованість.

Третя особа служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, свого представника в судове засідання не направили, клопотань не подавали, колегія суддів вважає за можливе, відповідно до ст. 372 ЦПК України, розглянути справу за їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 лютого 2003 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року розірвано (а.с.6-8). Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6-9).

Після розірвання шлюбу сторони як колишнє подружжя почали проживати окремо, за домовленістю визначилися, що син буде проживати з відповідачкою, проте з червня 2015 року дитина сторін проживає з позивачем.

Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надала висновок органу опіки та піклування № 101-9878/03 від 28 жовтня 2019 року про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 34-35).

Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов проживання дитини, складений вказаним органом 09 жовтня 2019 року, дитина проживає з позивачем як батьком у п`ятикімнатній квартирі з усіма побутовими зручностями з родиною позивача, для дитини створені необхідні умови для проживання, розвитку та навчання (відпочинку) (а.с.33)

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

За змістом ст. ст. 151, 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

В абз. 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Разом з тим, в п. 15 указаної постанови Пленуму зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін..), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов`язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з`ясування його позиції й обґрунтувань.

Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3).

Відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи проти позбавлення її батьківських прав, пояснила, що позивач перешкоджає їй в спілкування з сином, через що вона зверталась до Служби з приводу таких перешкод, оскільки вона бажає виховувати сина та брати участь в його житті.

Отже, на думку судової колегії, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд не врахував, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері, так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Даних про обставини, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо сина ОСОБА_4 та про те, що вона не бажає виконувати батьківські обов`язки щодо сина матеріали справи не містять, тому судова колегія вважає, що відповідач бажає піклуватись та виховувати сина.

Відповідно до змісту ст.ст. 12,13,77-81 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав, в даному випадку є недоречним, оскільки матеріали справи не містять переконливих доказів, які б давали підстави характеризувати відповідача з негативної сторони або її небажання виконувати батьківські обов`язки.

Крім того, колегія суддів враховує висновок органу опіки та піклування від 28 жовтня 2019 року про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1.

За таких обставин, заочне рішення суду першої інстанції про задоволення позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :