ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Херсон

Номер справи: 648/714/19

Номер провадження: 22-ц/819/399/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,

суддів: Бездрабко В.О.,

Радченка С.В.,

секретар Кутузова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу адвоката Петряєва Володимира Вікторовича, який діє від імені ОСОБА_1 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 02 грудня 2019 року, в складі судді Рибас А.В., у справі за позовом ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Петряєв Володимир Вікторович до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідачів: орган опіки та піклування - Чорнобаївська сільська рада Білозерського району Херсонської області та орган опіки та піклування - служба у справах дітей Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року Петряєв В.В. , який діє від імені ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідачів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 14.04.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання (догляду) відповідно до умов якого позивач передала останньому у власність домобудівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , при умові її довічного утримання та проживання у відчужуваному будинку. Проте, 22.08.2018 року рішенням Білозерського районного суду Херсонської області вказаний договір довічного утримання за позовом ОСОБА_1 розірвано. На сьогоднішній день позивач є власницею вищевказаного житлового будинку, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 , виданим 21.10.2018 року Чорнобаївською сільською радою Білозерського району Херсонської області, та витягом з Державного реєстру речових прав від 22.01.2019 року. Позивач вважає подальше спільне проживання з відповідачами в її будинку неможливим, оскільки останні не допускають її до кімнат вказаного будинку, в зв`язку з чим вона вимушена проживати в кімнаті з жахливими умовами. Посилаючись на те, що відповідачі не являються членами сім`ї позивача та близькими родичами, а були вселені в її домоволодіння на підставі договору довічного утримання, який на сьогоднішній день розірвано, з урахуванням уточнених позивних вимог, просив усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідачів з належного позивачці житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 02 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що відповідачі проживали та були зареєстровані в будинку, що належить позивачці, до укладення 14 квітня 2010 року договору довічного утримання, тобто вселились та зареєстрували своє місце проживання зі згоди власника - позивача ОСОБА_1 , як члени її сім`ї. Суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів, на підтвердження обставин, що передбачені ст.116 ЖК, що відповідачі систематично руйнують або псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, систематично порушують правила співжиття, що робить неможливим для інших мешкання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і суспільного впливу виявилися безрезультатними.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 , представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Чорнобаївської сільської ради Білозерського району Херсонської області №25 від 22.02.2007 року була власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

14 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 , належну їй на підставі свідоцтва про право власності домобудівлю, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , при умові її довічного утримання та проживання у відчужуваному житловому будинку.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 22.08.2018 року розірвано договір довічного утримання укладений 14.04.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та скасовано реєстрацію права власності на домобудівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 виданого 21.10.2018 року Чорнобаївською сільською радою Білозерського району Херсонської області, на підставі рішення виконавчого комітету Чорнобаївської сільської ради Білозерського району Херсонської області №25 від 22.02.2007 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №153431899 від 22.01.2019 року, ОСОБА_1 належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки № 2017, виданої 23.10.2018 року Чорнобаївською сільською радою Білозерського району Херсонської області про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, позивач та відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

З доданої до матеріалів справи домової книги для реєстрації громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 , вбачається, що за вищевказаною адресою ОСОБА_2 зареєстрований з 20.11.1998 року, ОСОБА_3 зареєстрована з 27.11.2008 року, ОСОБА_4 (донька ОСОБА_3 ), була зареєстрована з 27.12.2008 року та перереєстрована з 13.06.2013 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 27.11.2008 року.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК Української РСР.

Членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (стаття 157 ЖК Української РСР).

Таке виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК Української РСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків особи з конкретним місцем проживання. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх неповнолітні діти ОСОБА_5 і ОСОБА_7 були вселені у спірний будинок власником будинку, за її згодою до укладення договору довічного утримання, дійшов правильного висновку, що розірвання договору довічного утримання, в даному випадку не є підставою для виселення відповідачів.

Так, ОСОБА_2 був зареєстрований в будинку ще 20.11.1998 року, як член сім`ї власника ОСОБА_1 - племінник, та постійно там проживав. Його дружина ОСОБА_3 та їх неповнолітні діти ОСОБА_5 і ОСОБА_7 зареєстровані 04.09.2008 року, а проживали в будинку, зі слів відповідачки ОСОБА_3 , що не заперечується позивачем, зі згоди ОСОБА_1 з 2005 року, тобто безперервно користувалася указаним житлом протягом 14 років.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем всупереч вимогам статті 60 ЦПК України 2004 року не надано належних доказів існування підстав для виселення, передбачених статтею 116 ЖК Української РСР.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі не допускають ОСОБА_1 в кімнати будинку, оскільки їх займають та використовують на власний розсуд, позивач не може користуватися в необхідному об`ємі своїм подвір`ям, підвалом, самостійно вирішувати питання щодо постачання до будинку електроенергії, та вимушена проживати в кімнатці з жахливими умовами, в якій відсутнє опалення, водопостачання та каналізація, не спростовують висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з заявлених позивачем підстав.

З матеріалів справи та пояснень сторін, даних ним під час розгляду справи судом апеляційної інстанції вбачається, що порядок користування житловим будинком та домоволодінням склався за взаємною згодою ОСОБА_1 та відповідачами до укладення договору довічного утримання.

Частиною першою статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Оскільки відповідачем не доведено, що відповідачі вчиняють будь-які дії, передбачені частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, і до них застосовувались будь-які заходи запобігання і громадського впливу, які виявились, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з заявлених позивачем підстав є правильним.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст. 375, ст. 382 ЦПК України Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Петряєва Володимира Вікторовича, який діє від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 02 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий І.В. Вейтас

Судді: В.О. Бездрабко

С.В. Радченко

Повний текст постанови складено 07 лютого 2020 року.

Суддя І.В. Вейтас