Справа № 196/373/20
№ провадження 2/196/378/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2020 року смт Царичанка

Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої - судді Гудим О.М.

за участю секретаря - Шевченко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в смт.Царичанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 30 грудня 2010 року відповідач ОСОБА_2 позичив у нього гроші в сумі 53000,00 грн, для своїх сімейних потреб та зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів до 31 грудня 2013 року.

На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідач ОСОБА_2 надав йому свою письмову розписку від 30.12.2010 року, яка посвідчує передання йому визначеної грошової суми.

Порушуючи вимоги закону та права позикодавця, ухиляючись від виконання взятого на себе зобов`язання, відповідач ОСОБА_2 до цього дня не повернув йому суму позики.

Неодноразові особисті звернення до відповідача про врегулювання цього цивільно- правового спору у поза судовому порядку з метою виконання ним договору позики до жодних результатів не призвели.

Після того, як ОСОБА_2 у цьому році заявив, що не збирається йому нічого повертати, він змушений був звернутися за судовим захистом належних йому прав та інтересів.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 цієї статті).

Виходячи з наведених приписів Цивільного кодексу України, на день пред`явлення позовної заяви відповідач ОСОБА_2 зобов`язаний сплатити йому відповідно до вимог частини першої статті 1050 цього Кодексу 113049,00 грн., тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (від 53000,00 грн.) - 14707,50 грн., а разом - 127756,50 грн.

Розрахунок заборгованості зі сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення процентів ґрунтується на офіційних відомостях Державної служби статистики України про індекси споживчих цін на товари та послуги у 2001-2019рр. та січні 2020 року (індекси інфляції), розміщених на офіційному веб-сайті; http://www.ukrstat.gov.ua/ (за 2011 рік -104,6; за 2012 рік - 99,8; за 2013 рік -100,5 ; за 2014 рік -124,9; за 2015 рік -143,3; за 2016 рік - 112,4; за 2017 рік -113,7; за 2018 рік -109,8 ; за 2019 рік -104,1; за січень 2020 року - 100,2).

Таким чином, за період з 01.01.2011 року до 31.01.2020 року сумарний індекс інфляції склав показник - 213,3, що рівняється інфляції за цей період в розмірі 113,3%.

113,3% від суми боргу складає 60049,00 грн., тому сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення складає 113049,00 грн. (53000 грн.+60049,00 грн.=113049,00 грн.).

Сума 3% річних за 9 років (з 01.01.2011 року до 31.12.2019 року включно) та за 3 місяці 2020 року складає 27,25% (27% +0,25% =27,25%), що від суми боргу в розмірі 53000,00 грн. складає 14707,50 грн.

Отже, відповідно до статті 625 та частини першої статті 1050 ЦК України ОСОБА_2 зобов`язаний сплатити йому грошову суму в розмірі 127756,50 грн.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В порушення прав позикодавця відповідач ухиляється від виплати процентів, хоча до цього дня позику не повернув.

Загальна сума заборгованості зі сплати процентів на цей день складає 65292,76 грн. Розрахунок заборгованості зі сплати процентів ґрунтується на офіційних відомостях Національного банку України про облікову ставку, розміщених на його офіційному веб- сайті: https://bank.gov.ua/monetary/stages/archive-rish (з 13.03.2020 року -10%; з 31.01.2020 року - 11%; з 13.12.2029 року - 13,%; з 25.10.2019 року - 15,5%; з 06,09.2019 року - 16,5%; з 19.07.2019 року - 17%; з 26.04.2019 року - 17,5%; 3 07.09.2018 року - 18%; з 13.07.2018 року - 17,5%; з 02.03.2018 року - 17%; з 26.01.2018 року - 16%; з 15.12.2017 року - 14,5%; з 27.10.2017 року -13,5%; з 26.05.2017 року -12,5%; з 14Ю4.2017 року -13; з 28.10.2016 року - 14%; з 16.09.2016 року - 15%; з 29.07.2016 року - 15,5%; з 24.06.2016 року - 16,5%; з 27.05.2016 року - 18%; з 22,04.2016 року - 19%; з 25.09.2015 року - 22%; з 28.08.2015 року- 27%; з 04.03,2015 року - 30%; з 06.02.2015 року - 19,5%; з 13,11.2014 року - 14%; з 17.07.2014 року -12,5%; з 17.07.2014 року - 12,5%; з 15.04.2014 року - 9,5%; з 13.08.2013 року - 6,5%; з 10.06.2013 року - 7%; з 23.03.2012 року - 7,5%; з 10.08.2010 року - 7,75%; з 08.07.2010 року - 8,5%; з 08.06.2010 року - 9,5%, з 12.08.2009 року - 10,25%).

Розра хунок % за кож ний місяць в грн.
січень342,29342,29331,25287,08618,33791,66662,50640,41772,91596,25
лютий342,29342,29331,25287,08861,25791,66662,50706,67772,91485,83
березень342,29331,25331,25287,081192,50971,66618,33706,67795,00441,66,
квітень342,29331,25331,25287,08 -1192,50.. -839,16574,16706,67772,91-
травень342,29331,25331,25419,581192,50795,00574,16706,67772,91-
червень342,29331,25309,16419,581192,50728,75574,16750,83772,91-
липень342,29331,25309,16419,581192,50684,58574,16750,83750,83-
серпень342,29331,25287,08552,081192,50684,58574,16772,91750,83-
вересень342,29331,25287,08552,081192,50662,50574,16772,91728,75-
жовтень342,29331,25287,08552,08791,66662,50552,21772,91684,58-
листопад342,29331,25287,08552,08791,66662,50596,25772,91684,58-
грудень342,29331,25287,08618,33791,66662,50596,25772,91596,25-
За кожний рік4107,483397,083709,975233,7112202,068937,057133,008833,309215,371523,74

За період з січня 2011 року по березень 2020 року включно загальна сума процентів складає 65292,76 грн.

Відповідно до частини першої та частини другої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які 'особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За частиною третьою цієї статті збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Через порушення його цивільного права зі сторони відповідача йому завдано збитків у формі упущеної вигоди.

За звичайних обставин він міг би реально одержати доходи у вигляді процентів від розміщення на банківському депозиті своїх коштів або процентів від іншого добросовісного позичальника на рівні облікової ставки НБУ.

Сума доходів, які він міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено, він оцінює в розмірі 65292,76 грн.

Розрахунок збитків він прирівнює до розрахунку заборгованості зі сплати процентів, який ґрунтується на офіційних відомостях Національного банку України про облікову ставку, розміщених на його офіційному веб-сайті: https://bank.gov.ua/monetary/stages/archive-rish (з 13.03.2020 року -10%; з 31.01.2020 року - 11%; з 13.12.2029 року - 13,%; з 25.10.2019 року - 15,5%; з 06.09.2019 року - 16,5%; з 19.07.2019 року - 17%; з 26.04.2019 року - 17,5%; з 07.09.2018 року - 18%; з 13.07.2018 року - 17,5%; з 02.03.2018 року - 17%; з 26.01.2018 року - 16%; з 15,12.2017 року - 14,5%; з 27.10.2017 року -13,5%; з 26.05.2017 року - 12,5%; з 14.04.2017 року - 13; з 28.10.2016 року - 14%; з 16.09.2016 року - 15%; з 23.07.2016 року - 15,5%; з 24.06.2016 року - 16,5%; з 27.05.2016 року - 18%; з 22.04.2016 року - 19%; з 25.09.2015 року - 22%; з 28.08.2015 року - 27%; з 04.03.2015 року - 30%; з 06.02.2015 року - 19,5%; з 13.11.2014 року-14%; з 17.07.2014 року -12,5%; з 17.07.2014 року - 12,5%; з 15.04.2014 року-9,5%; з 13.08.2013 року - 6,5%; з 10.06.2013 року - 7%; з 23.03.2012 року - 7,5%; з 10.08.2010 року - 7,75%; з 08.07.2010 року - 8,5%; з 08.06.2010 року - 9,5%, з 12.08.2009 року - 10,25%).

Розра хунок % за кожний місяць в грн.2011 2012 2013 2014 2015 2016 2017 2018 2019 2020
січень342,29342,29331,25287,08618,33791,66662,50640,41772,91596,25
лютий342,29342,29331,25287,08861,25791,66662,50706,67772,91485,83
березень342,29331,25331,25287,081192,50971,66618,33706,67795,00441,66,
квітень342,29331,25331,25287,081192,50839,16574,16706,67772,91-
травень342,29331,25331,25419,581192,50795,00574,16706,67772,91-
червень342,29331,25309,16419,581192,50728,75574,16750,83772,91-
липень342,29331,25309,16419,581192,50684,58574,16750,83750,83-
серпень342,29331,25287,08552,081192,50684,58574,16772,91750,83-
вересень342,29331,25287,08552,081192,50662,50574,16772,91728,75-
жовтень342,29331,25287,08552,08791,66662,50552,21772,91684,58-
листопад342,29331,25287,08552,08791,66662,50596,25772,91684,58-
грудень342,29331,25287,08618,33791,66662,50596,25772,91596,25-
За кож ний рік4107,483397,083709,975233,7112202,068937,057133,008833,309215,371523,74

Отже, за період з січня 2011 року по березень 2020 року включно загальна сума упущеної вигоди складає 65292,76 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини та посилаючись на норми ст.ст.625, 1048, 1049, 1050 ЦК України, позивач прохає:

1. Стягнути з відповідача на його користь 127756,50 грн. суми боргу за договором позики від 30.12.2010 року з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (113049,00 грн.) та трьох процентів річних (14707,50 грн.).

2. Стягнути з відповідача на його користь 65292,76 грн. процентів від суми позики за період з січня 2011 року по березень 2020 року включно.

3. Стягнути з відповідача на його користь 65292,76 грн. на відшкодування завданих збитків (упущеної вигоди) через порушення цивільного права позикодавця.

4. Судові витрати покласти на відповідача, стягнувши на його користь витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_2 подав заяву про застосування строку позовну давності, посилаючись на те, що згідно зі змістом позовної заяви останнім днем повернення грошових коштів, які вимагає ОСОБА_1 , являється 31.12.2013 року, тобто починаючи з 01 січня 2014 року мало місце порушення зобов`язання.

Враховуючи вищевказану дату початку порушення зобов`язання 01.01.2014 року та дату підписання позовної заяви 30.03.2020 року, чітко вбачається, що до суду позивач звернувся після спливу шестирічного терміну. А тому прохає в позові відмовити, оскільки позивачем пропущений трирічний строк позовної давності.

Позивач ОСОБА_1 надав письмові пояснення на заяву відповідача ОСОБА_2 про застосування строку позовної даяності, обгрунтовуючи тим, що відповідно до чинного законодавства України закінчення строку позовної давності не припиняє саме цивільне зобов`язання і лише вказує на те, що позивачеві після ухвалення судом рішення про неможливість цивільно-правовими способами забезпечити захист порушених цивільних прав і інтересів людини, необхідно буде вдатися до кримінально-правових засобів захисту порушених прав і законних інтересів і, окрім завданих відповідачем шкоди і збитків, вимагати відшкодування моральної шкоди, завданої діянням фізичної особи, яке передбачене Особливою частиною Кримінального кодексу України.

Саме подання відповідачем заяви про застосування строку позовної давності до його вимог, які складають предмет цивільного позову, підтверджує визнання відповідачем його позовних вимог повністю, але він умисно не збирається повертати позичені гроші всупереч вимогам законодавства та зухвало демонструє свою безкарність, привласнивши чуже майно шляхом зловживання його довірою, обманюючи його всі ці роки про те, що поверне позичене.

За загальним правилом Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Такими є висновок і правова позиція Верховного Суду у справі №757/32377/15-ц (провадження №61-29406св18), які в силу вимог частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України повинен враховувати суд першої інстанції.

Згідно частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Саме у лютому місяці 2020 року відповідач ОСОБА_2 заявив йому, що не збирається повертати йому позичене, хоча до цього постійно запевняв його, що свої зобов`язання виконає повністю.

Тому, у розумінні приписів частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності у спорі з ОСОБА_2 , з його точки зору, починається не раніше початку лютого місяця 2020 року.

Отже, керуючись приписами статті 263 Цивільного процесуального кодексу України про те, що рішення суду повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом, прохає суд визнати поважними причини пропуску позовної давності, про яку заявив відповідач.

Відповідач ОСОБА_2 надав додаткові пояснення на пояснення позивача ОСОБА_1 на його заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що з моменту написання боргової розписки та до моменту звернення до суду з позовною заявою Відповідач жодного спілкування з Позивачем з приводу будь-яких боргових зобов`язань не мав.

Позивач протягом шести років не висував жодних вимог про повернення грошових коштів, що в першу чергу було пов`язане з тим фактом, що фактично написання боргової розписки стало наслідком удаваного правочину, пов`язаного з передачею в оренду земельних ділянок TOB «Господар».

Так, ОСОБА_2 (Відповідач) являється власником земельних паїв, що розташовані на території Прядівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області.

В грудні 2010 року до ОСОБА_2 , який є власником земельних паїв, звернувся ОСОБА_1 , який на той час являвся посадовою особою Товариства з обмеженою відповідальністю «Господар», та запропонував передати в користування вказаній юридичній особі земельні ділянки, які належать ОСОБА_2

ОСОБА_2 , на відповідну пропозицію ОСОБА_1 , уклав з останнім, як представником TOB «Господар» відповідний договір оренди земельної ділянки терміном на 10 років, при цьому за домовленістю сторін оплата за користування земельною діяльною на користь ОСОБА_2 була здійснена на умовах 100% передплати.

Враховуючи вищезазначені обставини, ОСОБА_2 30.12.2010 року отримав від ОСОБА_1 , який діяв в якості представника TOB «Господар», грошові кошти в розмірі 53 000 грн., при цьому за наполегливою ініціативою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було написано відповідну власноручну письмову розписку, про отримання грошових коштів.

Окремо ОСОБА_1 попрохав ОСОБА_2 скласти власноручну письмову розписку, про отримання ним грошових коштів в розмірі 53 000 грн. особисто від ОСОБА_1 ніби-то в якості боргу з терміном повернення 31.12.2013 року.

Фактично, починаючи з 2010 року до теперішнього часу, земельні ділянки, які належать ОСОБА_2 , перебувають у користуванні TOB «Господар» і з вказаного періоду часу орендна плата ОСОБА_2 не виплачувалась, так як фактично була попередньо отримана в якості передплати за вищевказаних обставин.

На початку 2020 року ОСОБА_2 повідомив керівництво TOB «Господар», що після закінчення терміну оренди належних йому земельних ділянок, він не бажає продовжувати термін оренди з вказаною юридичною особою та після чого йому стало відомо, що ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з проханням стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 258 342 грн. 02 коп. (з врахуванням інфляційних витрат, відсотків за користування грошовими коштами), які начеб то являються боргом між фізичними особами, який виник на підстав вищевказаної розписки від 30.12.10 року.

Розписка, на яку посилається Позивач, як на доказ передачі коштів в борг, містить чіткі строки виконання зобов`язання, а саме дату 31.12.2013 року.

Тобто кожна із сторін, які вказані в розписці чітко мали можливість усвідомити, що починаючи з 01.01.2014 року, за умовами боргової розписки, почалося порушення домовленостей, щодо повернення грошових коштів.

Згідно вимог ст. 261 ЦК України, серед іншого встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В даному конкретному випадку, враховуючи зміст боргової розписки, строк коли особа (Позивач) довідалася або могла довідатися про порушення свого права беззаперечно являється 01.01.2014 рік.

Посилання Позивача, що він весь наступний час чекав виконання зобов`язання та лише на початку лютого 2020 року переконався, що борг йому не буде повернуто являються безпідставними, повністю вигаданими та не підтверджені жодними доказами.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та прохав їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Салтисюк Ю.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та підтримав заяву позивача про застосування строків позовної давності, у зв`язку з чим у задоволенні позову прохав відмовити.

Суд, заслухавши доводи позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

За правилами ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення ст.ст.1046 та 1047 ЦК України в їх зв`язку свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому, укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, постанові від 18.01.2017 року в справі №6-2789цс16 та постанові Верховного Суду від 10.09.2018 року у справі №520/632/16-ц.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, від 24.02.2016 року у справі № 6-50цс16, від 13.12.2017 року у справі за № 309/3458/14-ц, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

В даному випадку у відкритому судовому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне.

30 грудня 2010 року ОСОБА_2 позичив у позивача в даній справі ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 53000 грн., які зобов`язався повернути в строк до 31 грудня 2013 року, що підтверджується письмовою розпискою від 10.01.2017 року (а.с.7).

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки та відшкодування збитків.

Згідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання договірних зобов`язань або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки.

У відповідності до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Отже, судом встановлено, що відповідач належним чином свої зобов`язання за договором позики не виконував, у зв`язку з чим станом на січень 2020 року, згідно з розрахунком позивача, утворилась заборгованість в загальній сумі 127756,50 грн., з яких:

- 53000,00 грн. - сума позики;

- 113049,00 грн. - індекс інфляції за весь час прострочення;

- 14707,50 грн. - три проценти річних,

Крім цього, за період з січня 2011 року по березень 2020 року включно:

- загальна сума процентів відсуми позики - 65292,76 грн.;

- загальна сума упущеної вигоди складає 65292,76 грн.

Однак, суд приймає рішення у відповідності до ч.3 ст.267 ЦК України, за якою позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач по справі заявив про застосування позовної давності.

Вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Позовна давність згідно ст.256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1статті 261 ЦК України.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Положеннями ч.5 ст.261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться встаттях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно тексту розписки від 30 грудня 2010 року, кінцевим строком повернення позики у сумі 53000,00 грн. сторони погодили 31 грудня 2013 року.

Відповідно до положень ст.254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку.

З урахуванням положень статті 254 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позивач міг дізнатися і дізнався про порушення відповідачем його прав на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у позику, 01 січня 2014 року, тобто наступного дня після спливу обумовленого сторонами строку повернення позики, який сплинув 31 грудня 2010 року і ніяких перешкод для звернення з позовом до суду 01.01.2014 року, тобто в межах строку позовної давності, в нього не було, що підтвердив позивач в судовому засіданні.

Однак, при цьому, з вказаною позовною заявою до суду позивач звернувся лише 30 березня 2020 року, тобто після спливу строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України.

Позивач в обґрунтування причин пропуску строку позовної давності посилався на те, що відповідач не заперечував проти повернення йому боргу і лише у 2020 році повністю відмовився від своїх боргових зобов`язань перед позивачем.

Особа, яка пропустила строки позовної давності, повинна чітко викласти причини такого пропуску у своїй заяві та аргументувати їх. Такі причини є різними та можуть стосуватися особистого стану особи, наприклад:

- тяжка хвороба;

- безпорадний стан;

- перебування позивача або відповідача у тривалому відрядженні;

- необізнаність особи щодо місця перебування боржника;

- протиправних дій інших осіб та ін.

Також, вагомою підставою для поновлення строку позовної давності є те, що особа довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила, після спливу загального або спеціального строку позовної давності. Такі обставини мають бути викладені у заяві про поновлення строків позовної давності із посиланням на доказову базу.

Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Однак, позивачем не доведено перед судом поважність причин, через які ним було пропущено строк позовної давності та внаслідок яких він був позбавлений права захищати своє порушене право у різні способи обставин, зокрема звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

При цьому, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причиин пропущення строку позовної давності позивачем суду не надано.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», заява № 14902/04, від 20 вересня 2011 року).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що стороною позивача перед судом не доведено, що відбулось переривання строку позовної давності.

Отже, суд вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки протягом встановленого законом строку позивач до суду з позовами до відповідача не звертався, хоча не мав ніяких перешкод для цього.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Заява відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови позивачу у позові, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні, оскільки сплинув строк позовної давності.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.141, 142, 258, 259, 263-265, 268, 354, п.п.15 п.15 ч.1 Перехідних положень Розділ ХІІІ ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Судовий збір залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п.15.5 п.15 ч.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто через Царичанський районний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду в повному обсязі виготовлено 25 серпня 2020 року.

Головуюча: О.М.ГУДИМ