"11" лютого 2020 р.
Справа № 642/8709/19
Провадження № 2/642/164/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Шрамко Л.Л.,

з участю секретаря - Бондаренко В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Харкові в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

Представник позивача направив суду поштою 23 грудня 2019 року позовну заяву, в який просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 13330,16 грн. та судових витрат у справі, посилаючись на те, що 09.08.2012 між АТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5529,80 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється починаючи з 1 по 25 число кожного місяця (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, однак у зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору станом на 13.11.2019 у нього виникла заборгованість в сумі 13330,16 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом 2876 грн. 60 коп., за процентами 2972, 52 грн, заборгованість за пенею 6018, 66 грн., штраф 1462, 38 грн.

Ухвалою суду від 26 грудня 2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду з повідомленням (викликом) сторін в порядку спрощеного провадження..

Сторони належним чином повідомлені про те, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження з їх викликом, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

В судове засіданні представник позивача не з`явився, в поданій разом з позовом заяві прохав розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій проти позову заперечує у зв`язку з пропуском строку давності на звернення до суду, просить відмовити в задоволенні позову, розглянути справу у його відсутності.

За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, 09.08.2012 між АТ КБ "ПриватБанк» та ОСОБА_1 була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5529,80 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно з п.2.2. Генеральної угоди заборгованість за кредитом починаючи з 32 дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф в розмірі 1 890, 24 грн.

Пунктом 1..3.3. Генеральної угоди передбачена сплата позичальником пені в розмірі 0,15% від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом за кожен день прострочення.

В обґрунтовування позову позивач послався на розрахунок заборгованості, згідно з яким загальна заборгованість відповідача станом на 13.11.2019 становить 13330,16 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом 2876 грн. 60 коп., за процентами 2972, 52 грн, заборгованість за пенею 6018, 66 грн., штраф 1462, 38 грн.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, приходить до висновку про відмову в позові з таких підстав.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а зазначили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання.

Так, строк виконання зобов`язання у Генеральний угоді зазначено таким чином.

Згідно п.1.1.3. вказаної Генеральної угоди дата кінцевого погашення заборгованості по договору 24.12.2106, що є незрозумілим.

Одночасно в п.2.1. вказаної угоди зазначено, що банк надає позичальнику кредит в сумі 5529, 80 грн., на строк 24 місяці, з 09.08.2012 по 31.08.2014. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31.08.2014.

Тобто в угоді зазначені суперечливі данні стосовно кінцевої дати погашення заборгованості.

Відповідно до ч.8 ст.18 закону «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

За таких обставин суд виходить з того, що кінцева дата погашення заборгованості 31.08.2014.

Згідно з п. п.2.8, 2.9 Генеральної угоди у разі порушення позичальником зобов`язань по погашенню кредиту позикодавець сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах, за кожен день прострочення. Процентна ставка по кредиту може змінюватись в залежності від змін облікової ставки НБУ або в інших випадках відповідно до Умов та правил.

В Генеральній угоді зазначено, що позичальник ознайомився з умовами та правилами, та погодився , що дана Генеральна угода разом з запропонованими Банком Умовами та правилами , тарифами складають між ним Банком кредитний договір.

Відповідач частково повертав Банку грошові кошти, однак мав прострочену заборгованість.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки(ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

В правовому висновку, викладеному Верховним судом України у постанові № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, зазначено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов`язань.

Згідно правового висновку, викладеного Верховним судом України у постанові № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивачем до позову долучено Витяг з Умов та правил надання банківських послуг згідно п.1.1.7.31 строк позовної давності стосовно вимог банку з повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагороду неустойки пені, штрафів, видатків банку складає 50 років.

Однак вказаний Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису відповідача. Крім того, позивачем не надано жодних доказів, того, що долучені Умови та правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256 надавались для ознайомлення саме в цій редакції та містили умову про збільшення строків позовної давності.

Позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови та правила надання банківських послуг в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності.

З вказаного випливає те, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не є складовою частиною укладеного між сторонами Договору, а в Генеральній угоді будь-яких умов про збільшення строку позовної давності немає (аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення штрафів.

Позовна вимога про стягнення штрафів може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу за порушення умов договору слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 № 6-2003цс15.

З розрахунку заборгованості вбачається, що прострочена заборгованість у відповідача за тілом кредиту виникла 29.11.2013 року.

До суду з позовом позивач звернувся 23 грудня 2019 року. Дата останнього погашення заборгованості згідно з Генеральною угодою, як зазначено вище, повинна бути не пізніше 31.08.2014.

Отже, 1 вересня 2017 року строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за Генеральною угодою сплинув.

Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то сплила і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Оскільки позовна давність до основної вимоги сплинула до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені та штрафу.

З поданої позивачем позовної заяви та додатків до неї не вбачається поважності причин пропуску строку позовної давності, позивач на такі причини не посилається, а відповідач наполягає на застосуванні наслідків пропущення строку позовної давності.

Вказані твердження узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Великої палата Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12, яка є обов`язковою для застосування нижчестоящими судами.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Виходячи з наведених положень, враховуючи те, що позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланням на Генеральну угоду, за якою строк виконання зобов`язань сплинув 31.08.2014, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви відповідача про застосування строку позовної давності, та відмовляє в позові в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в поз0ові суд відмовляє в повному обсязі, відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат на оплату судового збору.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 257, 264, 509, 525, 526, 530, 550, 589, 1054 ЦК України, ст.ст.89, 141, 209, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-д, код ЄДРПОУ № 14360570), до ОСОБА_1 (проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 09.08. 2012 року у розмірі 13330, 16 грн. - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня складення повного рішення.

Суддя Л.Л. Шрамко