П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2020 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 265/4425/20

Номер провадження 22-ц/804/2584/20

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Пономарьової О.М., Попової С.А.

секретар - Галстян Г.Г.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків)

розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 липня 2020 року, у складі судді Вайновського А.М., повний текст ухвали складений 09 липня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1

до Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків)

третя особа: Четверта маріупольська державна нотаріальна контора

про звільнення майна з-під арешту,

В с т а н о в и в:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

07 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) (далі - Лівобережний ВДВС), третя особа: Четверта маріупольська державна нотаріальна контора, в якому просила зняти арешт, накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Орджонікідзевського районного управління юстиції міста Маріуполя Донецької області від 01 лютого 2010 року у виконавчому провадженні ВП № 17024727, на 2-х кімнатну квартиру площею 45,4 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 , після смерті його залишилось спадкове майно у вигляді 2-х кімнатної АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 31 липня 2001 року. Після смерті чоловіка позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та згідно з Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 26 лютого 2011 року зареєстровано спадкову справу № 50796070. Проте нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру у зв`язку із накладеним арештом на вказану квартиру, про що винесено постанову № 635/02-31 від 06 травня 2015 року. 20 листопада 2009 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, арешт накладений 03 березня 2009 року на вказану квартиру скасовано. 01 лютого 2010 року Орджонікідзевський ВДВС повторно відкрив виконавче провадження та повторно наклав арешт на майно ОСОБА_3 . Повторне відкриття виконавчого провадження було незаконним, оскільки відкрито на підставі нотаріального напису, термін виконання якого закінчився 28 листопада 2009 року. 07 вересня 2011 року виконавче провадження закінчено, але арешт не скасовано. На даний час державний виконавець немає законних підстав для зняття арешту, оскільки виконавчі провадження завершені до 05 січня 2017 року переміщені до спец розділу Системи, в якому відсутні сформовані державним виконавцем постанови, відомості про прийняті рішення висвітлюються у вигляді інформаційної довідки. З 21 серпня 2001 року по теперішній час позивачка зареєстрована та проживає у вказаній квартирі. Позивачка вказує, що прийняла спадщину, оскільки проживала разом із чоловіком на момент відкриття спадщини, здійснювала догляд за ним, поховала його, від спадщини не відмовлялась, у встановлений законом строк подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Свої вимоги позивачка обґрунтовує положеннями статей 16, 316, 321, 386, 391, 1216, 1220, 1222, 1268, 1296 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 липня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 до Лівобержного ВДВС про звільнення майна із-під арешту.

Роз`яснено позивачеві право на звернення із заявленими вимогами до суду в порядку, визначеному ст.287 КАС України.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 посилається на порушення її прав з боку Лівобережного відділу ДВС, які полягають у бездіяльності останнього і не знятті арешту з нерухомого майна, який було накладено у межах виконавчого провадження № 17024727 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 11583 від 13.08.2007 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошових коштів у сумі 380076,68 гривень.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі, послався на пункти 2 та 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», статтю 447, ч.1 статті 448 ЦПК України, ч.1 ст.287 КАС України.

Суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 , прийнявши спадщину після смерті свого чоловіка, успадкувала його майнові права і обов`язки, в тому й як боржника у виконавчому провадженні. Однак, у зв`язку із тим, що арешт нерухомого майна відбувся в ході примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, а не судового рішення, питання звільнення майна з-під арешту має вирішуватися саме в порядку, передбаченому ст. 287 КАС України, а не ст. 447 ЦПК України, тому на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовив у відкритті провадження у справі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

22 липня 2020 року представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на ухвалу суду, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 27 липня 2020 року апеляційну скаргу залишено без руху.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 03 серпня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 липня 2020 року.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 07 серпня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного ВДВС, третя особа: Четверта маріупольська державна нотаріальна контора про звільнення майна з-під арешту, призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 мотивована тим, що позивач звернулась з позовною заявою до суду загальної юрисдикції, оскільки порушено її право власності на майно, а не прийняті процесуальні рішення виконавцем. Позивачка не має можливості отримати свідоцтво про право власності і розпоряджатись своїм майном в повному обсязі.

Вважає, що судом необґрунтовано визнано позивачку боржником у виконавчому провадженні ВП № 17024727 з тих підстав, що нею успадковано обов`язки боржника, та відмовлено у відкритті провадження у справі, оскільки виконавче провадження закінчено, виконавчий напис повернуто стягувачу, інших постанов про зміну боржника не існує.

Судом не враховано, що відповідно до ст.19 ЦПК України спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства в позовному провадженні, якщо однією із сторін відповідного спору є фізична особа як суб`єкт цивільних, земельних, сімейних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу

Відповідач Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) відповідно до положень статті 36 ЦПК України подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження по виконанню виконавчого напису № 11583, виданого 24 листопада 2008 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Соболєвою В.Л. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 380076,68 грн. 20 листопада 2009 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, у зв`язку з тим, що стягувач відмовився залишати за собою майно боржника, яке не реалізоване під час виконання рішення, та арешт накладений на майно боржника був скасований згідно ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження». 01.02.2010 року стягувачем повторно був пред`явлений вищевказаний виконавчий лист до виконання. 07 вересня 2011 року згідно п.3 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (редакція 2010 року) державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку зі смертю боржника. Зняття обтяження (арешт) за ВП-спецрозділ № 17024727 від 01.02.2010 року немає можливості, оскільки за божником маються несплачені борги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що у позові ОСОБА_1 посилається на порушення її прав з боку Лівобережного відділу ДВС у місті Маріуполі, які полягають у бездіяльності останнього і не знятті арешту з нерухомого майна, який було накладено у межах виконавчого провадження № 17024727 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 11583 від 13.08.2007 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошових коштів у сумі 380076,68 гривень.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому позивач ОСОБА_1 у встановленому порядку спадщину після смерті чоловіка, ОСОБА_3 , прийняла.

2. Мотивувальна частина

Позиція Донецького апеляційного суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У судове засідання суду апеляційної інстанції сторони та представник третьої особи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 67 - 69, 72 ). Від третьої особи Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутність (а.с. 70).

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про задоволення апеляційної скарги представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , а ухвали суду першої інстанції - скасуванню та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Донецький апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала зазначеним вимогам не відповідає.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, за правилами цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України).

Пунктом 1, 2, частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною цих функцій.

За частиною 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Статтею 20 КАС України встановлено розмежування предметної юрисдикції адміністративних судів. Так, відповідно до пункту 4 частини 1 даної статті місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті.

Відповідно до частини 1 статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31 липня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Бодягіною І.І., реєстровий номер 1759 (а.с.19).

Відповідно до копії постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 20 листопада 2009 року у ВП № 10629657 державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції (далі Орджонікідзевський ВДВС), виконавчий документ - виконавчий напис № 11583, виданий 13.08.2007 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» 380076,68 грн, повернуто стягувачу на підставі ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що згідно повідомлення торгівельної організації майно, а саме АДРЕСА_1 не реалізовано після 2-х прилюдних торгів, стягувач не надав письмової згоди залишити майно за собою. Арешт, накладений 03.03.2009 року на вказану квартиру скасовано (а.с.26).

Згідно з копією постанови про відкриття виконавчого провадження від 01 лютого 2010 року у ВП № 17024727 державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС відкрито виконавче провадження за заявою ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» по примусовому виконанню виконавчого напису № 11583, виданого 24.11.2008 року, та накладено арешт та заборону відчуження на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3 (а.с.27).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Оржонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 1748 (а.с.23).

Як вбачається з копії постанови про закінчення виконавчого провадження від 07 вересня 2011 року, виконавче провадження ВП № 17024727 з примусового виконання виконавчого напису № 11583, виданого 24.11.2008 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., про стягнення з ОСОБА_3 на користь ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» 380076,68 грн, закінчено на підставі п.3 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із смертю боржника (а.с.28).

26 лютого 2011 року Четвертою маріупольською нотаріальною конторою до Спадкового реєстру внесено запис про реєстрацію спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_3 , що підтверджується копією Витягу № 26251393 (а.с.24).

Відповідно до копії постанови Четвертої маріупольської нотаріальної контори від 06 травня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що на дану квартиру накладено арешт, постанова № 17024727 від 01.02.2010 року № обтяження 9491653, зареєстровано арешт від 05.02.2010 року Інформаційним центром (а.с.25).

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.1218, ч.5 ст.1268 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.55 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 року, у редакції, що діяла на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 01.02.2010 року, (далі - Закон № 606-XIV від 21.04.1999 року) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить

їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. У разі прийняття судом рішення про звільнення майна з-під арешту або сплати боржником повної суми боргу за виконавчим документом до реалізації арештованого майна боржника, майно звільняється з-під арешту за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про звільнення майна з-під арешту надсилається боржнику та до органу (установи), якому була надіслана постанова

про накладення арешту на майно боржника на виконання.

Майно боржника може бути звільнено з-під арешту за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому підпорядкований державний виконавець, якщо під час розгляду відповідної скарги боржника виявлено порушення встановленого цим Законом порядку накладення арешту. Копія постанови начальника органу державної виконавчої служби про звільнення майна боржника з-під арешту не пізніше наступного після її винесення дня надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту, а про відмову у звільненні майна боржника з-під арешту - боржнику.

За наявності письмового висновку експерта щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або коли витрати, пов`язані із зверненням на нього стягнення, перевищать грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, майно боржника може бути звільнено з-під арешту за постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови державного виконавця про звільнення майна боржника з-під арешту не пізніше наступного після її винесення дня надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту.

У всіх інших випадках по незакінчених виконавчих провадженнях арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 49 Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року виконавче провадження підлягає закінченню у разі смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника,

визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

Як передбачено частиною 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до частини 4 даної статті підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина 5 вказаної статті).

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

У спорах про зняття арешту з майна, яке є предметом застави (іпотеки) або придбано за рахунок кредиту, який не погашено, в якості третіх осіб у встановленому законом порядку залучаються заставодержатель (іпотекодержатель) або кредитор.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції також послався на пункт 5 даної постанови, відповідно до якого у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

Виходячи з системного тлумачення статей 16, 572, 589 ЦК України, статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», статті 1 Закону України «Про іпотеку» і роз`яснень, що надані судам у пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

З матеріалів справи вбачається, що спадщину у вигляді квартири, на яку накладено арешт, ОСОБА_1 прийняла у порядку, встановленому частиною 3 статті 1268 ЦК України, так як зареєстрована та постійно проживала разом із померлим на час відкриття спадщини за однією адресою.

Крім того, судом не враховано, що позивач ОСОБА_1 заявила позовні вимоги не як боржник за виконавчим провадженням, а як спадкоємець першої черги на спадкове майно, на яке накладено арешт, який перешкоджає їй, як спадкоємиці вільно володіти та розпоряджатися спадковим майном, а саме отримати свідоцтво про право на спадщину. Тому з метою усунення перешкод у володінні і розпорядженні майном спадкоємцем подано відповідну позовну заяву.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що суд неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, дійшовши передчасного висновку, що ОСОБА_1 пред`явлено позов з підстав порушення її прав, як боржника у виконавчому провадженні.

До подібних за змістом правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 13 березня 2019 року у справі № 815/2969/16, провадження № 11-769апп18.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи з встановлених обставин справи та вимог закону, суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження підлягає скасуванню, оскільки судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 липня 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 19 серпня 2020 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

О.М.Пономарьова

С.А.Попова