Справа № 495/1197/19
З а о ч н е р і ш е н н я
07 лютого 2020 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючої одноособово судді Шевчук Ю.В.
при секретарі Завацькій І.В.,
розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, -
В С Т А Н О В И В:
Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.
В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, але адвокат Бондаренко ОСОБА_2 Євгеніївна, яка діє в її інтересах, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити.
Представник відповідача Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Відзив або заперечення на позов не подав.
Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.
Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що після смерті її батька ОСОБА_3 , була відкрита спадщина у вигляді земельної ділянки за АДРЕСА_1 масив № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , яка розташована території Петрівської сільської ради в Білгород - Дністровському районі, Одеської області із кадастровим номером НОМЕР_3 :010:0267.
07 грудня 2012 року було відкрито спадкову справу №52124107 за фактом смерті ОСОБА_3 на підставі заяви ОСОБА_1 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №28975176.
Єдиною спадкоємицею ОСОБА_3 є його дочка ОСОБА_1 . Позивачка є спадкоємицею першої черги відповідно до приписів ст. 1261 ЦК України.
Проте, звернувшись до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Черненко Зузанні Андріївні було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку із наявністю арешту на все нерухоме майно померлого, який зареєстрований на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АН 323991 від 10.11.2006 року, реєстраційний номер обтяження - 4208952. З приводу зняття арешту на все нерухоме майно ОСОБА_1 , через свого представника, звернулась до відповідача - Білгород- Дністровського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області. Відповідачем було надано відповідь за № 83/26 - 15 від 04.02.2019 року з якої вбачається, що у автоматизованій системі виконавчих проваджень встановлено, інформація відносно виконавчого провадження АН 323991 відсутня, матеріали теж. Станом на 04.02.2019 рік на виконанні у відповідача виконавчі провадження, де боржником є померлий, не перебувають.
Наявність обтяження за реєстраційним номером 4208952 перешкоджає позивачці ОСОБА_1 отримати свідоцтво на спадщину за законом на земельну ділянку та зареєструвати свої речові права на неї. Відповідач відмовив у знятті арешту у досудовому порядку, тому позивачка змушена звернутися за захистом своїх спадкових прав до суду.
Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що згідно Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданного Виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №12, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який є батьком позивачки (а.с.8).
Те, що померлий є батьком позивачки підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , виданого 19 липня 1980 року Північною сільською радою м. Івдель, Свердловської області, актовий запис № 22 (а.с. 9).
Після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , була відкрита спадщина у вигляді земельної ділянки за АДРЕСА_1 масив № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , яка розташована території Петрівської сільської ради в Білгород - Дністровському районі, Одеської області із кадастровим номером НОМЕР_3 :010:0267.
07 грудня 2012 року було відкрито спадкову справу №52124107 за фактом смерті ОСОБА_3 на підставі заяви ОСОБА_1 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 28975176 (а.с.11).
Оскільки позивачка є спадкоємицею першої черги відповідно до приписів ст. 1261 ЦК України, вона звернулась до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину.
Проте, після звернення до державного нотаріуса, позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку із наявністю арешту на все нерухоме майно померлого, який зареєстрований на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АН 323991 від 10.11.2006 року, реєстраційний номер обтяження - 4208952. З приводу зняття арешту на все нерухоме майно ОСОБА_1 , через свого представника, звернулась до відповідача - Білгород- Дністровського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області. Відповідачем було надано відповідь за № 83/26 - 15 від 04.02.2019 року з якої вбачається, що у автоматизованій системі виконавчих проваджень встановлено, інформація відносно виконавчого провадження АН 323991 відсутня, матеріали теж. Станом на 04.02.2019 рік на виконанні у відповідача виконавчі провадження, де боржником є померлий, не перебувають.
Така ж відповідь надійшла від відповідача на адресу суду 12.12.2019 року, у якій також зазначено, що у зв`язку з тим, що інформація про виконавче провадження,в межах виконання якого накладений арешт на все майно ОСОБА_3 , у Системі відсутня та відповідно матеріали виконавчого провадження також, тому у Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області відсутні підстави для зняття арешту згідно положень ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Існування зазначеного обтяження перешкоджає ОСОБА_1 отримати свідоцтво на право на спадщину за законом на земельну ділянку та зареєструвати свої речові права на неї, а отже реалізувати своє законне право на спадщину.
Згідно ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Ч.1 ст.1225 ЦК України передбачає, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Приписами ч.1 ст.1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997року, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Відповідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Непорушність права власності регулюється ст. 321 Цивільного кодексу України та зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Так, відповідно до ч. 1,2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усі суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
За правилами ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Відповідно до ч. 2 ст. 40 вищезазначеного закону про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Також ч. 1 ст. 59 цього ж закону зазначає, що особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення з-під арешту. Оскільки статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено вичерпний перелік випадків які є підставою для зняття виконавцем арешту з майна боржника, держаний виконавець позбавлений права самостійно скасувати арешт.
Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установ, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
Аналогічний висновок міститься в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п.1,2 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Відповідно до ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав; нерухоме майно - земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення; обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів.
Відповідно до ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", судове рішення, яке набрало законної сили, є підставою для здійснення реєстраційних дій.
Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи викладене та те, що наявні у справі докази свідчать про відсутність будь-яких законних підстав для обтяження в теперішній час нерухомого майна, оскільки арешт майна створює позивачу перешкоди в реалізації свого права на спадкування, користування та володіння спадковим майном, суд приходить до висновку що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 321, 386, 1222, 1225, 1261, 1269, 1297 ЦК України, ст.ст. 4,12,13, 89,133 , 263, 280-283, 354 ЦПК України, Конституцією України та Законом України «Про виконавче провадження», суд-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою - задовольнити.
Усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_6 перешкоди у володінні, користуванні спадковим майном у вигляді земельної ділянки за № НОМЕР_7 масив № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , яка розташована території Петрівської сільської ради в Білгород - Дністровському районі, Одеської області із кадастровим номером НОМЕР_3 :010:0267 шляхом скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АН 323991 від 10.11.2006 року та виключення обтяження за №4208952 від 12.12.2006 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Суддя