КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/1070/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 356/244/15-ц

05 лютого 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Олійника В.І.

- Желепи О.В.

при секретарі - Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Березанського міського суду Київської області від 14 грудня 2015 року, ухваленого під головуванням судді Дудар Т.В., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про виселення, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом, який уточнивши просило виселити із іпотечного майна ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які зареєстровані у спірному будинку.

Позов мотивований тим, що 02 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до п. 7.1 якого Банк зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 37 872 доларів США строком до 2017 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 02 жовтня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, згідно умов якого останній передав в іпотеку належне йому нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 68,30 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, та 19 березня 2013 року Березанський міський суд Київської області ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» житлового будинку загальною площею 68,30 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Після ухвалення рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок всі мешканці підлягають виселенню, однак ОСОБА_1 добровільно із вказаного будинку не виселився.

Ураховуючи зазначене, посилаючись на ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 14 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішення суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Березанського міського суду Київської області від 14 грудня 2015 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовувало тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначало, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Банк не надав суду доказів отримання ОСОБА_1 письмової вимоги про добровільне виселення, що на думку суду є обов`язковою умовою для задоволення позову. Вважало, що відмова суду у задоволенні позовних вимог через відсутність даних про отримання ОСОБА_1 письмової вимоги про виселення є незаконною, оскільки така вимога була направлена Банком на адресу відповідача в обумовлений законом та сторонами у договорі спосіб, та не суперечить їм.

Вказувало на те, що судом не враховано, що згідно п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов`язання не є перешкодою для реалізації права іпотеко держателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотеко держателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

Окрім того, вказував на те, що суд не урахував, що ненадання суду доказів отримання ОСОБА_1 письмової вимоги про добровільне виселення не може бути підставою для відмови у виселенні інших відповідачів у справі, оскільки для їх виселення існують інші правові підстави, що пов`язані з їх виселенням без отриманої на це згоди Банку, що передбачено у п. 20.7 і п. 20.12 договору іпотеки, та їх проживання у кількості 11 осіб у будинку, який має лише 47,70 кв.м. жилої площі суперечить ст.. 47 ЖК Української РСР якою встановлена норма жилої площі в розмірі 13,65 кв.м. на 1 особу.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 травня 2016 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилено, рішення Березанського міського суду Київської області від 14 грудня 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 травня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили, тому колегія суддів вважає можливим проводи розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватанк» укладено кредитний договір № К3POGK15006638, відповідно до умов якого Банк зобов`язувався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 37 872 доларів США строком до 02 жовтня 2027 року, а відповідач зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

03 жовтня 2007 року у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором Банк і ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, згідно умов якого останній надав в іпотеку банку житловий будинок загальною площею 68,30 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість.

19 березня 2013 року Березанським міським судом Київської області ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

08 грудня 2014 року Банк звернувся до ОСОБА_1 з письмовою вимогою звільнити будинок у тридцятиденний строк.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту отримання відповідачами вимоги про виселення, що є необхідною передумовою для вирішення указаного питання в судовому порядку.

Такі висновки суду не ґрунтуються на нормах матеріального права, враховуючи наступне.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов'язання» Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Законом України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною другою якої, у редакції на дату ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, без вирішення питання про виселення мешканців житлового приміщення, не позбавляє іпотекодержателя права на звернення до суду з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, відповідно до частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК Української РСР.

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Згідно п. 7.1 кредитного договору від 02 жовтня 2007 року, кредитні кошти у розмірі 37 872 долари США були надані ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 на наступні цілі: на купівлю житла - 30 000 доларів США, на сплату страхових платежів - 7 872 доларів США.

Таким чином, кредит відповідачу було надано саме на придбання житла.

Згідно п. 35.3 договору іпотеки від 03 жовтня 2007 рок, предметом іпотеки є житловий будинок загальною площею 68,30 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2007 року.

Установивши, що переданий в іпотеку Банку житловий будинок загальною площею 68,30 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , був набутий у власність іпотекодавцем на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2007 року, тобто за рахунок кредитних коштів, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення вимог про виселення відповідачів із спірного будинку, без надання іншого постійного житлового приміщення.

Оскільки, позовну заяву та апеляційну скаргу задоволено з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 290,11 грн. з кожного відповідача (за подання позову сплачено 243,60 грн., за подання апеляційної скарги - 2947,56 грн., а всього 3 191,16 грн. : 11 = 290,11 грн.)

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 14 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 290,11 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2020 року.

Головуючий: Судді: