Справа № 127/6037/19
Провадження № 22-ц/801/106/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 рокуСправа № 127/6037/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Шемети Т.М., Панасюка О.С.,

за участю: секретаря судового засідання Куленко О.В., представника позивача - адвоката , представника відповідача - адвоката Головенька В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2019 року ухваленого в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Борисюк І.Е., повний текст рішення складено 30.102019,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи його тим, що 09 липня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб від якого вони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Понад чотири роки між сторонами припинені шлюбні відносини, у зв`язку із чим позивач подала до суду позов про розірвання шлюбу.

Усі ці роки позивач із відповідачем не бачаться, відповідач не приймає участі у вихованні дітей.

Діти проживають із позивачем, яка самостійно займається їх вихованням, піклується про їх духовний та фізичний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Останні чотири роки відповідач не спілкується із дітьми, не проявляє до них батьківської турботи, не цікавиться ними, не відвідує їх, не турбується про їх фізичний і духовний розвиток, що в свою чергу, шкодить інтересам дітей на нормальну сім`ю. Відповідач не забезпечує дітям належного харчування, належного медичного догляду, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, що робить свідомо без поважних причин.

З урахуванням викладеного просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо його дітей сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження свідомого та систематичного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, що могло б бути підставою для застосування такого крайнього заходу впливу на відповідача як позбавлення його батьківських прав по відношенню до сина. При цьому судом було враховано висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на грубе порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, при цьому суд першої інстанції в основу оскаржуваного рішення поклав неналежні та недопустимі докази.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглядаючи в апеляційному порядку ухвалене за наслідками розгляду даної справи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд повністю погоджується із зробленими місцевим судом висновками, оскільки вони повністю ґрунтуються на вимогах закону та зібраних по справі доказах.

Судом установлено, що згідно з свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно 10 березня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстровано 09 липня 2006 року, актовий запис № 1358. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_6 . (а.с. 7).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданим 29 листопада 2006 року виконкомом Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис № 31 (а.с. 8).

Згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 01.11.2011 виконкомом Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис № 25 (а.с. 9).

Відповідно до довідки № 906, виданої ЖЕК «Агрономічне» 25 лютого 2019 року, сім`я ОСОБА_1 , яка проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , складається з сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 10).

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов, погодженого сільським головою с. Агрономічне Шулікіним О.М. 27 березня 2019 року, ОСОБА_1 , проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , із сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донькою - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2 за даною адресою не зареєстрований і не проживає з березня 2015 року, 20 лютого 2015 виїхав за кордон і до сім`ї не повертався (а.с. 33).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2019 по справі № 127/5434/19 шлюб ОСОБА_2 із ОСОБА_1 розірвано.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2019 по справі № 127/5441/19 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вирішено стягувати аліменти на утримання дітей - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в твердій грошовій сумі по 2 000, 00 гривень, щомісячно на кожну дитину, з 22 лютого 2019 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Вищевказаним судовим рішенням було встановлено, зокрема, що ОСОБА_2 неодноразово надсилав грошові кошти ОСОБА_1 з-за кордону, а саме 25 вересня 2018 року у розмірі 2 500, 00 доларів США, 16 листопада 2018 року - 500, 00 доларів США, 12 грудня 2018 року - 1 000, 00 доларів США, що підтверджується відповідними квитанціями.

Крім того, з заяв на отримання грошових переказів, наявних в матеріалах даної цивільної справи, вбачається, що 25 жовтня 2018 відповідачем здійснено переказ на ім`я ОСОБА_1 2 500, 00 доларів США, 19 листопада 2018 року - 500, 00 доларів США та 12 грудня 2018 року - 1 000, 00 доларів США (а.с. 102-104).

Згідно з висновком Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області № 01-51/1255 від 10 червня 2019 визнано недоцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с. 68)

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України, суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.

Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не спілкуються з дитиною, не забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року).

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач послалась на те, що відповідач не виконує належним чином своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина, та саме з цих підстав просила позбавити його батьківських прав.

Ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків передбачає систематичне невиконання обов`язку турбуватись про дитину, в чому воно б не виражалося.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

До аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 15 липня 2019 року у справі №336/9218/14.

Предметом доказування у даному спорі є факт втрати позивачем інтересу до своєї дитини та як наслідок цього нехтування наданими йому батьківськими правами та обов`язками.

Судом встановлено, що з березня 2015 року відповідач працює та проживає в державі Ізраїль, у зв`язку з чим він не має можливості спілкуватись з дітьми та належним чином виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до них.

Відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, має бажання спілкуватись з дітьми та приймати участь у їх вихованні.

Ураховуючи викладене, місцевий суд, на підставі належним чином оцінених доказів дослідив та надав належне правове обґрунтування обставинам справи, врахував норми національного та ратифікованого в Україні міжнародного права, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за відсутності умисної винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання дітей та свідомого нехтування ним своїми обов`язками, з урахуванням надання матері дітей грошової допомоги на їх утримання, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Доводи апеляційної скарги з приводу неналежності та недопустимості окремих доказів на правильність висновків суду не впливають, оскільки судом не встановлено факту свідомого та систематичного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, що може бути підставою для застосування такого крайнього заходу впливу на відповідача як позбавлення його батьківських прав.

Вони носять формальний характер та зводяться до переоцінки окремих обставин справи.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без за-доволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач: О.Ю. Береговий

Судді: Т.М. Шемета

О.С. Панасюк