Справа № 484/708/20
Провадження № 2/484/628/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.08.2020р. Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області

в складі: головуючої судді - Літвіненко Т.Я.

секретар судового засідання - Шаповалова В.О.

за участю відповідача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору служба у справах дітей Вільшанської районної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що ОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який , на даний час розірвано. В період шлюбу у них народився син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачем. З жовтня 2016 року, позивач почала підтримувати стосунки з ОСОБА_6 та 21 січня 2020 року уклали шлюб. Відповідач після припинення шлюбних відносин не цікавиться життям їхнього сина та виїхав на постійне місце проживання до Республіки Польща. Разом з тим, ОСОБА_6 виховує та сприймає ОСОБА_5 як рідного сина, постійно проживає в Королівстві Дінія, має нерухоме майно та постійну роботу та записав дитину до середньої групи дитячого садочка. Позивач та її син бажають проживати разом з ОСОБА_6 в Королівстві Данія, однак відповідач безпідставно чинить їй перешкоди та не надає згоди на виїзд дитини за кордон, чим перешкоджає його духовному, фізичному та моральному розвитку. У зв`язку з чим просить надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька на постійне місце проживання.

В судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_2 , позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник відповідача, ОСОБА_3 та відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували вказуючи, що після розірвання відносин позивач постійно намагається влаштувати своє особисте життя, шукаючи собі чоловіків в соціальних мережах. Відповідач завжди приймав та приймає активну участь в житті сина. Крім того, ОСОБА_5 з квітня 2017 року по вересень 2018 року проживав зі своїм батьком та бабусею за адресою: АДРЕСА_1 та перебував на їхньому утриманні. Відповідач регулярно сплачує аліменти та несе додаткові витрати на дитину. ОСОБА_6 має житло в Королівстві Данія, яке перебуває в іпотеці, та постійне місце роботи. При цьому, сама ОСОБА_4 , не має ані місця роботи в Королівстві Данія, ані нерухомого майна, ані медичної страховки, тобто повністю залежить від ОСОБА_6 . Крім того, позивач просить надати не тимчасовий (разовий) дозвіл на виїзд дитини за кордон, а дозвіл на виїзд на постійне місце проживання дитини за кордоном без згоди батька, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору служба у справах дітей Вільшанської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій просив справу слухати без його участі.

Заслухавши думку учасників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 14.02.2015 року між позивачем та відповідачем виконавчим комітетом Плоско - Забузької сільської ради Вільшанського району Кіровоградської області зареєстровано шлюб та зроблено відповідний актовий запис № 1.(а.с.11)

Заочним рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 17.08.2016 року даний шлюб було розірвано. (а.с. 12)

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , копія якого міститься в матеріалах справи, за час спільного проживання у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.10)

Згідно висновку про підтвердження місяця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України від 17.12.2019р., наданого службою у справах дітей, довідки про реєстрацію місця проживання особи від 21.01.2020р. та довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 13.12.2019р. № 447 ОСОБА_5 проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с.14-18)

Представник позивача вказував, що після припинення шлюбних відносин, з початку 2016 року, відповідач не цікавиться життям сина та виїхав на постійне місце проживання до Республіки Польща.

Однак, дане твердження представника позивача не відповідає дійсності виходячи з наступного.

Так, згідно довідок № 958 від 01.10.2018р. та № 939 від 21.08.2019 року, наданих виконавчим комітетом Степківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області ОСОБА_5 , 2015 року народження, з квітня 2017р. по вересень 2018р. проживав разом зі своїм батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та знаходився на його утриманні. (а.с.61)

Тобто, ОСОБА_5 майже півтора року проживав разом з відповідачем та знаходився на його утриманні.

При цьому, відповідно до листа головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України за вих. № 0.184-20765/0/15-20 від 03.08.2020р. у період з 01.01.2017р. по 31.07.2020р. ОСОБА_1 вперше перетнув державний кордон України лише 10.10.2018р. (а.с.122)

Представник відповідача в судовому засіданні вказував, що ОСОБА_6 має житло в Королівстві Данія, яке перебуває в іпотеці, та постійне місце роботи. При цьому, сама ОСОБА_4 , не має ані місця роботи в Королівстві Данія, ані нерухомого майна, ані медичної страховки, тобто повністю залежить від ОСОБА_6 . Крім того, позивач просить надати не тимчасовий (разовий) дозвіл на виїзд дитини за кордон, а дозвіл на виїзд на постійне місце проживання дитини за кордоном без згоди батька, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Дане твердження представника відповідача є слушним та заслуговує на увагу виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 05.01.2018 року отримав картку медичного страхування в Королівстві Данія. (а.с.22-23)

Згідно витягу, виданого відділом реєстрації угод з нерухомим майном від 04.02.2020р., ОСОБА_6 належить домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , та перебуває в іпотеці. (а.с.26-29)

Також, ОСОБА_6 має посвідку на проживання у Данії № НОМЕР_2 , яка надає йому дозвіл на проживання та роботу. При цьому, дана довідка дійсна лише до 02.04.2021 року. (а.с.24-25)

Разом з тим, будь - які відомості, які б свідчили про наявність саме у ОСОБА_4 , постійного місця роботи в Королівстві Данія, нерухомого майна або медичного страхування в матеріалах справи відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Представник позивача вказував, що ОСОБА_6 має постійну роботу в Королівстві Данія, записав ОСОБА_5 до середньої групи дитячого садочка в м. Естер - Ассельс та домовився про працевлаштування позивача, однак, жодних доказів на підтвердження цього не надав та матеріали справи не містять.

Тобто, будь - які відомості, які б свідчили про достатню фінансову можливість ОСОБА_6 та ОСОБА_4 забезпечити необхідний духовний, фізичний та моральний розвиток неповнолітнього ОСОБА_5 за межами України в Королівстві Данія в матеріалах справи відсутні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача посилався на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/10623/17 від 04.07.2018 року, вказуючи, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Однак, суд вважає помилковим посилання представника позивача на дану правову позицію в частині положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини та його тлумачення на шкоду інтересам дитини, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/10623/17 від 04.07.2018 року, предметом позову є надання дозволу на виїзд дитини за межі України до Республіки Польща на період навчання - 2017-2018 навчальний рік, а саме до 30 червня 2018 року без згоди батька у супроводі матері, яка має постійне місце роботи в Республіці Польща, стабільний заробіток та житло на період строку дії трудового договору. Крім того, в даному випадку, дитина відвідувала школу в Республіці Польща, де навчалась письму та читанню, і була прийнята до 3-го класу початкової школи Об`єднання загальноосвітніх шкіл у м. Хелі у навчальному 2017/2018р.

При цьому, в справі, що переглядається, представник позивача просить надати дозвіл на виїзд дитини за межі України у супроводі матері, яка не має постійного місця роботи в Королівстві Данія та нерухомого майна, без згоди батька на постійне місце проживання, без визначення періоду.

Тобто предмет позову та відповідно обставини у справі № 712/10623/17 суттєво відрізняються від предмета позову та обставин у справі, яка розглядається.

Разом з тим, загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/10623/17 від 04.07.2018 року та постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року, у справі № 235/139/16-ц (№ 6-15цс17).

Представник позивача в судовому засіданні підтвердив, що ОСОБА_4 бажає отримати дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька не на конкретний одноразовий період з визначенням його початку й закінчення, а саме на постійне місце проживання, що є порушенням вимог чинного законодавства.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що будь - які відомості, які б свідчили про достатню фінансову можливість ОСОБА_6 та ОСОБА_4 забезпечити повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток дитини, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку в матеріалах справи відсутні, те, що позивачем не вказано конкретний одноразовий період на який необхідний дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька з визначенням його початку й закінчення, що ставить під сумнів, що такий дозвіл відповідатиме найкращим інтересам дитини, суд приходить до висновку, що позов не обґрунтований та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору служба у справах дітей Вільшанської районної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька відмовити.

Повне судове рішення буде складено 28.08.2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 14 Перехідних положень Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

СУДДЯ: Т.Я. Літвіненко