Провадження №22-ц/812/301/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 лютого 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Бондаренко Т.З. та Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,

за участі представників: позивачів - ОСОБА_1 , відповідача АТ «Альфа-Банк» ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/8737/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на ухвалу, яку постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Притуляк Інни Олександрівни в приміщенні цього суду 09 грудня 2019 року, повний текст якої складений того ж дня, за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до державного реєстратора Комунального підприємства «Енерго» Лубінської Олени Миколаївни, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання незаконним рішення державного реєстратора, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про реєстрацію права власності,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2019 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 через свого представника адвоката Михайленка О.В. звернулися до суду з позовом до державного реєстратора Комунального підприємства «Енерго» (далі - КП «Енерго») ОСОБА_5 О.М., Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк», Банк) про визнання незаконним рішення державного реєстратора, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про реєстрацію права власності.

Позов мотивований тим, що 29 грудня 2007 р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту №640/832-К832, відповідно до якого банк надав ОСОБА_3 кошти в сумі 22 000 доларів США. З метою забезпечення виконання взятих ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Банком було укладено іпотечний договір серія ВКС №435182, посвідчений 29 грудня 2007 р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Войтовською Ж.Ф. та зареєстровано в реєстрі за №4111. 26 квітня 2016 р., відповідно до якого позивачі передали Банку в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2017 р. по справі №487/2199/16 у задоволені позовних вимог Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 12 червня 2017 р. апеляційну скаргу Банка відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

25 листопада 2019 р. ОСОБА_3 отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідно до якої, належна їй та ОСОБА_4 квартира на праві спільної часткової власності з 29 липня 2019 р. належить Банку. Реєстрацію зазначеного права власності провела державний реєстратор КП «Енерго» Лубінська О.М.

Посилаючись на викладене, а також на те, що державна реєстрація права власності на квартиру за Банком відбулася незаконно, позивачі просили суд визнати незаконним рішення державного реєстратора КП «Енерго» Миколаївської області Лубінської О.М., щодо звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 48024194 від 31 липня 2019 р., про реєстрацію за Банком права власності на вказану квартиру; скасувати запис про реєстрацію права власності від 29 липня 2019 р. №32620218, вчинений державним реєстратором Лубінською О.М., та стягнути з Банку судовий збір.

Одночасно з поданням позовної заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 через свого представника адвоката Михайленка О.В. подали заяву про забезпечення цього позову шляхом накладення арешту на вищевказану квартиру та заборони Банку та іншим особам відчужувати або обтяжувати у будь-якій незаборонений чинним законодавством України спосіб нерухоме майно, а саме - двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що 21 листопада 2019 року невідомі особи, які назвалися представниками АТ «Альфа-Банк» та АТ «Укрсобанк» здійснили спробу примусового проникнення до спірної квартири. Також у заяві зазначено, що позивачам відомо про наміри Банку продати квартиру під час судового розгляду. Тому для забезпечення можливості майбутнього виконання рішення суду у разі задоволення позову, захисту прав учасників справи заявники просили про задоволення заяви.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2019 р. заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвала суду мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову взагалі може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, при цьому, виходячи з принципів розумності та співмірності, з метою недопущення порушення прав інших осіб, а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , вважає за можливе задовольнити заяву представника позивачів ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 січня 2020 року задоволено заяву представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк», залучено по справі правонаступника відповідача АТ «Укрсоцбанк» - Акціонерне товариство «Альфа-Банк».

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Альфа-Банк» вказує, що ухвала суду першої інстанції в частині забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно постановлена з порушенням процесуального права, а тому підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нової ухвали про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про те, що між сторонами виник спір і невжиття заходів забезпечення позову у разі його задоволення може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, є помилковим, таким, що не ґрунтується на наявних у справі доказах. Судом не враховано, що обраний позивачем вид забезпечення позову є неспівмірним із предметом позову про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким проведено державну реєстрацію права власності. Крім того, задоволення заяви про забезпечення позову порушує права АТ «Укрсоцбанк» на володіння, користування та розпорядження належним йому майном.

Правом на відзив інші учасники справ не скористалися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників відповідача, позивачів, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону ухвала суду першої інстанції в цілому відповідає.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 та заборони відповідачу та іншим особам відчужувати або обтяжувати у будь-який незаборонений чинним законодавством України спосіб вказане нерухоме майно, позивачі посилалась на те, що представники відповідача здійснювали спробу зайняти спірну квартири, а також, що відповідач має намір її продати.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову та накладаючи арешт на квартиру АДРЕСА_2 , суд першої інстанції вважав, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Вирішуючи питання правильності висновків суду, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 цієї статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом частини 3 статті 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Положеннями частини 1 статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, в тому числі, і накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб .

Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

У справі, яка переглядається, позивачі на підставі пунктів 1, 3 частини 1 статті 150 ЦПК України просили про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 та заборону вчиняти дії стосовно цього майна.

Як убачається зі матеріалів справи, 29 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого натепер є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 640/832-К832, за яким ОСОБА_3 отримала кредитні кошти у розмірі 22000 доларів США.

В забезпечення виконання позичальником зазначеного кредитного договору 29 грудня 2007 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Войтовською Ж.Ф., за яким в іпотеку була передана належна позивачам на праві власності квартира АДРЕСА_2 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 12 червня 2017 року, Акціонерному комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» відмовлено в позові до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19 грудня 2007 року № 640/832-К832.

29 липня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Енерго» Лубінською О.М. було проведено перереєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 на нового власника - АТ «Укрсоцбанк» на підставі повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилаючись на незаконність перереєстрації права власності на квартиру за Банком, позивачі звернулися до суду із цим позовом.

Тобто між сторонами виник спір стосовно правомірності позбавлення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно.

За такого позовна заява ОСОБА_3 та ОСОБА_4 містить немайнову вимогу, рішення про задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, тоді як суд помилково виходив з майнового характеру спору.

Звертаючись з відповідною заявою про забезпечення позову, позивачі обґрунтовували її спробами примусового проникнення представників відповідача до квартири, а також можливістю продажу спірної квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за Банком, до закінчення розгляду зазначеного позову.

При цьому колегія суддів враховує, що в судовому засіданні апеляційного суду представником АТ «Альфа-Банк» підтверджений факт намагань представників Банка увійти до квартири. Крім того відповідно до наданої представником АТ «Альфа-Банк» копії договору оренди від 01 серпня 2019 року (а.с. 35-39) спірну квартиру передано в оренду.

Згідно змісту позовних вимог, заявлених у справі, предметом спору є визнання незаконною державної реєстрації права власності на належне позивачам нерухоме майно за іншою особою, тобто зі змісту позовної заяви вбачається наявність спору між сторонами щодо законності вчинення відповідних реєстраційних дій щодо переходу права власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Оскільки у цій справі позивачі звернулися до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то у такому випадку не мала взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а мала застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

З огляду на відповідні законодавчі приписи та з урахуванням встановлених обставин справи, враховуючи, що Банком проведено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за собою, а позивачі оскаржують таку перереєстрацію у судовому порядку шляхом подання позову про визнання рішення державного реєстратора незаконними та скасування державної реєстрації, через те, що вважають, що таку реєстрацію права власності здійснено з порушенням норм чинного законодавства, а також через: спроби представників Банку проникнути до спірної квартири, факт укладання АТ «Уксоцбанк» договору оренди цієї квартири, побоювання позивачів щодо намірів Банку продати квартиру - існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на цю квартиру може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивачів (у разі задоволення позову), за захистом яких вони звернулися до суду. Адже у разі, якщо до закінчення розгляду даної справи буде реалізовано спірну квартиру, то позивачі не зможуть захистити або поновити свої права в межах одного цього судового провадження за їхнім позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення їх порушених чи оспорюваних прав або інтересів.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, щодо реєстрації права власності на яку виник цей спір, є адекватним та ефективним способом забезпечення позову.

За такого аргументи апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову через недоведеність того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, ґрунтується на помилковому тлумаченні норм процесуального права та невірній оцінці обставин справи.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неспівмірність обраного судом способу забезпечення позову, оскільки з огляду на заявлені позовні вимоги, які по суті зводяться до оспорення переходу права власності на квартиру до Банку, саме арешт цього майна є співмірним заходом забезпечення позову.

Також не підтверджені будь-якими доказами твердження про порушення прав відповідача застосованими заходами забезпечення позову, оскільки квартира залишилась у його користуванні.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про забезпечення позову остаточно дійшов правильного висновку про її задоволення, а тому в силу положень статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

З огляду на результати розгляду апеляційної скарги розподіл судових витрат по справі відповідно до положень статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення, ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.З. Бондаренко

Л.М. Царюк

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 11 лютого 2020 року