Справа № 444/346/19
Провадження № 2/444/94/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Зеліско Р. Й.

секретар судового засідання Мамедова Галина Ігорівна

з участю представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 Алексеєнка Андрія Анатолійовича

представника третьої особи ОСОБА_6 Угриновської Юлії Володимирівни

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Жовква Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу 4644/2017/687495 транспортного засобу від 31.10.2017 року, а саме автомобіля марки «Toyota», модель RAV4, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , який укладений між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець).

Свої позовні вимоги мотивує тим, що в липні 2018 року вона, ОСОБА_1 , дізналась, що її чоловік, ОСОБА_5 , подарував її сину, ОСОБА_3 , автомобіль марки "Toyota", моделі RAV4, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , який був придбаний нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в шлюбі, а отже в силу вимог статтей 60, 61 Сімейного кодексу України та ч. 3 ст. 368 ЦК України є спільною сумісною власністю.

В подальшому вона дізналась, що фактично між її чоловіком ОСОБА_5 (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №7495, згідно з умовами якого до відповідача ОСОБА_3 перейшло право власності на автомобіль марки "Toyota", моделі RAV4, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 . При цьому ціну зазначеного автомобіля сторони договору визначили у розмірі 48 000,00 грн, хоча ринкова ціна становила близько 500000,00 гривень.

Позивач стверджує, що повідомила свого чоловіка та сина, що не надавала згоди ні на дарування, ні на продаж даного транспортного засобу і поставила вимогу про його повернення у спільну сумісну власність її та чоловіка. В кінці липня 2018 року даний транспортний засіб було переоформлено на неї, однак, оскільки на сьогоднішній день фактично існує договір купівлі-продажу транспортного засобу від 31 жовтня 2017 року, укладений між її чоловіком, ОСОБА_5 , та її сином, ОСОБА_3 , вважає, що такий підлягає визнанню судом недійсним, оскільки порушує її права і впливає на статус спірного автомобіля.

Вказує, що з 12 лютого 2005 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_5 та проживає разом з ним, веде спільне господарство.

Вважає, що під час укладення оспорюваного договору відповідачам було достовірно відомо про факт придбання автомобіля марки "Toyota", моделі RAV4, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 у зареєстрованому шлюбі відповідача ОСОБА_5 з нею і належність його до об`єктів її з чоловіком права спільної сумісної власності. Також відомо про те, що згода на укладення такого договору нею не давалась. Такий договір не може розцінюватись як укладений в інтересах сім`ї, адже сума продажу автомобіля істотно, більш як в десять разів, не відповідає ринковій вартості.

Зважаючи на норми Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, на думку позивача, відповідач ОСОБА_5 був зобов`язаний отримати згоду на укладення згаданого вище договору купівлі-продажу як правочину, який завідомо виходить за межі дрібного побутового. Проте цього зроблено не було, а за відсутності її згоди він не мав права вчиняти такий правочин.

Як наслідок просить задовольнити позов та стягнути із відповідачів понесені нею судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання, яке призначено 23.01.2020 року о 10 год. 30 хв., не з`явилася, однак її представник, адвокат Фостяк Олег Ярославович, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, які зазначені у позовній заяві, просить такі задовольнити.

В минулих судових засіданнях ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, які зазначені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання, яке призначено 23.01.2020 року о 10 год. 30 хв., не з`явився, однак 26.09.2019 року подав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі (аркуш справи № 116).

Крім того і в минулих судових засіданнях він позовні вимоги визнав в повному обсязі. Додатково пояснив, зокрема, в судовому засіданні 19.07.2019 року, що фактично він уклав удаваний правочин, а саме договір купівлі-продажу, дозволу від дружини на продаж транспортного засобу не отримував, оскільки розумів, що вона буде проти цього.

Також ствердив, що не отримував жодних коштів від сина за договором купівлі-продажу транспортного засобу, незважаючи на те, що в договорі вказана сума 48000,00 грн.

Крім того подав на адресу суду заяву про визнання позову, викладене у якій мотивує наступним. Автомобіль марки "Toyota", моделі RAV4, 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 був подарований його сину, ОСОБА_3 . Зазначений правочин вчинено саме шляхом оформлення договору купівлі-продажу транспортного засобу у територіальному сервісному центрі МВС, оскільки така процедура була найпростішою та не потребувала нотаріального посвідчення відповідного договору дарування, при якому було б з`ясовано, що вказаний автомобіль не може бути відчужений без згоди його дружини, ОСОБА_1 .

У липні 2018 року ОСОБА_1 дізналась, що він подарував синові згаданий автомобіль шляхом фактичного укладення договору купівлі- продажу транспортного засобу №7495 від 31.10.2017 року, після чого вона повідомила їх, що не надавала згоди ні на дарування, ні на продаж даного транспортного засобу і поставила вимогу про його повернення у їх спільну сумісну власність. Тому в кінці липня 2018 року згаданий автомобіль ОСОБА_3 було переоформлено на ОСОБА_1 , однак, оскільки на сьогоднішній день фактично існує договір купівлі- продажу транспортного засобу від 31 жовтня 2017 року, укладений між ним та сином, він підлягає визнанню судом недійсним, так як порушує права позивача, як такий, що впливає на статус спірного автомобіля (аркуш справи № 19).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання, яке призначено 23.01.2020 року о 10 год. 30 хв., не з`явився, однак в минулих судових засіданнях, зокрема, в судовому засіданні 19.07.2019 року, позовні вимоги визнав в повному обсязі та додатково пояснив, що ні він, ні його дружина на час укладення договору купівлі-продажу не працювали, він не здійснював оплату за договором купівлі-продажу транспортного засобу, знав, що його мати, тобто позивач, буде проти того, щоб його вітчим, ОСОБА_5 , продав транспортний засіб.

Крім того подав на адресу суду заяву про визнання позову, викладене у якій мотивує тим, що хоча й автомобіль марки "Toyota", моделі RAV4, 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 і був зареєстрований за ним на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4644/2017/687495 від 31.10.2017 року, насправді мало місце дарування такого батьком, ОСОБА_5 , який вчинив зазначений правочин саме шляхом оформлення договору купівлі-продажу транспортного засобу у територіальному сервісному центрі MBС, оскільки така процедура була найпростішою та не потребувала нотаріального посвідчення відповідного договору дарування, при якому перевірялися б обставини набуття у власність автомобіля ОСОБА_5 і було б з`ясовано, що вказаний автомобіль є його з позивачем спільною сумісною власністю і не може бути відчужений у жоден спосіб без згоди дружини, ОСОБА_1 .

У липні 2018 року його мати, ОСОБА_1 , дізналась, що її чоловік подарував йому, ОСОБА_3 , згаданий автомобіль шляхом фактичного укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу №7495 від 31.10.2017 року, після чого вона повідомила їх, що не надавала згоди ні на дарування, ні на продаж даного транспортного засобу і поставила вимогу про його повернення у спільну сумісну (разом з чоловіком) власність. Тому в кінці липня 2018 року згаданий автомобіль ним було переоформлено на ОСОБА_1 .

Однак, оскільки на сьогоднішній день фактично існує договір купівлі-продажу транспортного засобу від 31 жовтня 2017 року, укладений між ним, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , він підлягає визнанню судом недійсним, оскільки порушує права позивача як такий, що впливає на статус спірного автомобіля.

Беручи до уваги наведене повністю визнає позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору №7495 від 31 жовтня 2017 року купівлі-продажу транспортного засобу, автомобіля марки «Toyota», моделі RAV4, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 та просить ухвалити рішення про задоволення позову (аркуш справи № 25).

Представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат Алексеєнко Андрій Анатолійович, в судових засіданнях підтримав позицію свого довірителя, позовні вимоги визнав з підстав, викладених у письмовій заяві ОСОБА_3 від 22.02.2019 року (аркуш справи № 25).

До участі в справі ухвалою суду від 27.07.2019 року була залучена в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_7 , якою у зв`язку із розірванням шлюбу із ОСОБА_3 було змінено прізвище на ОСОБА_3 (аркуш справи № 37).

ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, однак її представник, адвокат Угриновська Юлія Володимирівна в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила з підстав, які викладені у письмових поясненнях (аркуш справи № 44-46).

Зокрема, зазначила, що 05 вересня 2014 року між ОСОБА_6 (після шлюбу - ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб у виконавчому комітеті Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області, про що складено відповідний актовий запис за номером 27.

За час перебування у шлюбних відносинах ними спільно набуто у власність автомобіль марки «Toyota» RAV4, 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , на підставі договору купівлі - продажу транспортного засобу № 4644/2017/687495 від 31.10.2017 року, який було зареєстровано за ОСОБА_3 та присвоєно державний номерний знак НОМЕР_3 .

Даний транспортний засіб було придбано у ОСОБА_5 , вітчима ОСОБА_3 . В день відчуження ОСОБА_3 транспортного засобу, а саме 31 жовтня 2017 року, отримавши кошти від його реалізації та доклавши власні, ОСОБА_5 було придбано новий транспортний засіб «Toyota» RAV4, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , якому присвоєно державний номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу № 6410 від 31.10.2017 року та відповіддю Територіального сервісного центру № 4644 від 13.03.2019 року.

Звертає увагу суду на те, що реалізація транспортного засобу марки «Toyota» RAV4, 2014 року, відбулась за згодою позивачки, кошти отримані від продажу автомобіля витрачені в інтересах сім`ї - придбання нового транспортного засобу «TOYOTA» RAV4, 2017 року випуску, про що ОСОБА_1 не могла не знати, а зверненню до суду із вказаним позовом її спонукали наступні обставини.

В липні 2018 року ОСОБА_6 звернулася до Жовківського районного суду Львівської області із позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та 24 липня 2018 року постановлено ухвалу про прийняття справи до розгляду та відкриття провадження у справі № 444/1962/18 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Після чого ОСОБА_6 було подано до Жовківського районного суду Львівської власті позов про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання малолітнього сина.

Вважає, що розуміючи про намір ОСОБА_6 звернутися до Жовківського районного суду Львівської області із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та з метою позбавлення її можливості отримати належне у праві спільної сумісної власності майно шляхом визнання права власності на 1/2 автомобіля марки «Toyota» RAV4, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , ОСОБА_3 цілеспрямовано реалізував його своїй матері, ОСОБА_1 , шляхом укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу від 28.07.2018 року та після продажу автомобілю присвоєно державний номерний знак НОМЕР_5 .

26 жовтня 2018 року ОСОБА_6 направлено на адресу Жовківського районного суду Львівської області позов до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, автомобіля марки «Toyota» RAV4, 2014 року випуску.

Після чого ОСОБА_1 звернулася до Жовківського районного суду Львівської області із вимогою про визнання недійсним договору купівлі-транспортного засобу марки «Toyota» RAV4, 2014 року випуску, з тих мотивів, що нею не надавалась згода на відчуження, зокрема продаж, дарування вказаного автомобіля.

Вважає, що додатковим підтвердженням безпідставності позову та звернення із таким лише з метою позбавлення ОСОБА_6 можливості оформлення права власності на 1/2 автомобіля, який є спільним сумісним майном подружжя чи в інший спосіб реалізувати своє право власності на спільно набуте майно, є те, що ніби-то дізнавшись в липні 2018 року про продаж чоловіком сину транспортного засобу, позивачка не вимагала розірвання договору купівлі-продажу, не звернулась до суду із позовом про визнання такого недійсним, а уклала аналогічний договір купівлі-продажу, в якому зазначила суму відчуження транспортного засобу та реальність такого правочину.

Звертає увагу, що пунктом 9.2. договору купівлі-продажу транспортного засобу від 31.10.2017 року, укладеного ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , передбачено, що цей договір може бути розірваний за домовленістю сторін, яка оформляється додатками до цього договору.

Таким чином зазначає, що оскільки відчуження ОСОБА_5 спірного автомобіля ОСОБА_3 відбулося за згоди ОСОБА_1 , а кошти отримані від його реалізації були використані в інтересах сім`ї - придбання нового транспортного засобу, беручи до уваги те, що даний позов поданий з метою позбавлення ОСОБА_6 права у спільній сумісній власності подружжя, тому вважає, що відсутні правові підстави для його задоволення.

Як наслідок просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову за безпідставністю.

Вважає, що ОСОБА_1 не могла не знати про відчуження автомобіля своїм чоловіком, ОСОБА_5 , оскільки інформація щодо власника транспортного засобу міститься в свідоцтві про реєстрацію права власності на транспортний засіб, в день відчуження даного транспортного засобу ОСОБА_5 було придбаний новий транспортний засіб, сторони перебувають у хороших стосунках один з одним, даний факт визнаний останніми в судовому засіданні, а тому не було потреби приховувати факт відчуження транспортного засобу, при наданні пояснень сторони зазначили, що ОСОБА_3 користувався транспортним засобом до моменту укладення договору купівлі продажу. Тобто останній міг і надалі користуватись даний автомобілем без переоформлення такого. Однак, уклавши такий договір сторони підтвердили реальність даного правочину, крім того згідно Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998 року, реєстрація права власності на автомобіль проводиться не тільки на підставі договору купівлі-продажу, але й дарування. Іншими словами, ОСОБА_5 маючи намір подарувати даний транспортний засіб ОСОБА_3 , про що останній зазначив в судовому засіданні, мав можливість укласти договір дарування в сервісному центрі, що ним зроблено не було. Вказане, на думку представника третьої особи, є додатковим підтвердженням дійсності укладення договору купівлі-продажу.

Крім того зазначає, що ОСОБА_1 , дізнавшись в липні 2018 року про відчуження транспортного засобу не звернулась із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, не змусила ОСОБА_5 розірвати такий договір, а уклала 28.07.2018 року з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу даного транспортного засобу. В свою чергу ОСОБА_1 пояснювала необхідність укладення договору побоюванням, що син відчужить автомобіль.

Однак на той момент ОСОБА_3 був власником наступного нерухомого майна: 1) земельної ділянки, кадастровий номер: :01:014:113, площею 0,0676 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ) земельної ділянки, кадастровий номер , площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 3) земельної ділянки, кадастровий номер: :01:005:0073, площею 0,0566 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; 4) 49/300 частки в будинку АДРЕСА_2 ; 5) 1/2 частки в квартирі АДРЕСА_3 .

Жодного відчуження зі сторони ОСОБА_3 не було, тобто побоювання ОСОБА_1 були безпідставними.

Зазначає, що вищенаведене свідчить про фактичне схвалення ОСОБА_1 дій свого чоловіка, про явну або мовчазну згоду з такими діями, що позбавляє останню права на позов в матеріально-правовому розумінні, оскільки свідчить про відсутність порушеного її права чи/та інтересу, що потребують свого захисту та відновлення.

Крім того вважає, що необхідно додатково врахувати поведінку ОСОБА_5 , який укладаючи оспорюваний договір зазначив, що майно, яке є предметом продажу за даним договором, належить йому на праві власності, не перебуває під арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору (розділ 1 договору).

На дані пояснення представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, представником позивача ОСОБА_1 , адвокатом Фостяк О. Я., подано на адресу суду письмові заперечення, які підтримані в судових засіданнях (аркуш справи № 87).

Зокрема, ним зазначено, що перш за все у поясненнях не наведеного жодного доказу навіть поінформованості позивачки про продаж спірного автомобіля відповідачем, не кажучи про надання нею згоди на такий правочин.

Покликання третьої особи на придбання ОСОБА_5 нового автомобіля у день продажу спірного автомобіля ОСОБА_3 ніяк не підтверджує ні факту використання коштів від нібито продажу на придбання нового транспортного засобу, ні факту отримання таких коштів взагалі, ні факту згоди позивачки на продаж транспортного засобу.

Вважає, що ОСОБА_6 не подано жодного належного і допустимого доказу, який би свідчив про існування згоди ОСОБА_1 на укладення договору №7495 від 31 жовтня 2017 року купівлі- продажу транспортного засобу, автомобіля марки «Toyota», моделі RAV4, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Значення існування вказаної згоди та її викладення у письмовій формі в розрізі чинного цивільного законодавства та усталеної судової практики вищої судової інстанції України обгрунтовано у поданій суду раніше заяві від 01 квітня 2019 року про долучення судової практики Великої палати Верховного Суду.

Вказує, що намір ОСОБА_5 саме подарувати, а не продати автомобіль синові підтверджується і значним заниженням ціни автомобіля у договорі купівлі-продажу 48000,00 грн., хоча ринкова ціна транспортного засобу на той час становила близько 500000,00 грн.

Вчинення зазначеного правочину саме шляхом оформлення договору купівлі-продажу транспортного засобу у територіальному сервісному центрі МВС було зумовлено власне бажанням відповідача ОСОБА_5 уникнути нотаріального посвідчення відповідного договору дарування, при якому перевірялися б обставини набуття у власність автомобіля самим ОСОБА_5 і його можливість самостійно розпорядитись ним.

Як позивач, так і відповідачі визнають та усвідомлюють удаваність обох правочинів, в результаті яких спірний автомобіль вибув та повернувся до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , аж ніяк не спростовує згаданих вище та описаних у позові обставин щодо недійсності оскаржуваного правочину.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_5 в судовому засіданні 19.07.2019 року показав, що фактично він уклав удаваний правочин, а саме договір купівлі-продажу, дозволу від дружини на продаж транспортного засобу не отримував, вона про продаж транспортного засобу не знала, оскільки він розумів, що його дружина буде проти цього.

Також ствердив, що не отримував жодних коштів від сина за договором купівлі-продажу транспортного засобу, незважаючи на те, що в договорі вказана сума 48000,00 грн., тобто фактично автомобіль був подарований.

Зазначив, що не пригадує чи він особисто підписував договір купівлі-продажу автомобіля, проекту договору не перечитував.

Вказав, що син, ОСОБА_3 , використовував автомобіль часто і в день продажу автомобіля він, ОСОБА_5 , купив інший транспортний засіб, про що знала його дружина, позивач у справі.

В подальшому його дружина, ОСОБА_1 , побачила свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Toyota», модель RAV4, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , в якому було вказано власником вже сина, ОСОБА_3 .

Допитаний в якості свідка ОСОБА_3 в судовому засіданні 19.07.2019 року показав, що ні він, ні його дружина на час укладення договору купівлі-продажу не працювали, він не здійснював оплату за договором купівлі-продажу транспортного засобу, знав, що його мати, тобто позивач, буде проти того, щоб його вітчим, ОСОБА_5 , продав транспортний засіб, а тому автомобіль був фактично подарований вітчимом, так як у нього, ОСОБА_3 , були з вітчимом, ОСОБА_5 , добрі відносини.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку .

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 , яке видано Відділом РАЦС Жовківського РУЮ Львівської області 12.02.2005 року, вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб у Відділі РАЦС Жовківського РУЮ Львівської області 12.02.2005 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів цього ж дня було зроблено відповідний актовий запис за № 05. Прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка та дружини Клуб (аркуш справи № 5).

Відомостей про розірвання даного шлюбу з матеріалів справи не вбачається та під час розгляду не встановлено.

Крім того сторони в судовому засіданні підтвердили, що перебувають у зареєстрованому шлюбі.

З копії договору купівлі-продажу № 4644/2017/687495 транспортного засобу від 31.10.2017 року вбачається, що у місті Самбір у Територіальному сервісному центрі МВС 4644 РСЦ МВС в Львівській області ОСОБА_5 (продавець) з однієї сторони та ОСОБА_3 (покупець) з другої сторони, а разом сторони, уклали цей договір, згідно якого продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб марки «Toyota», модель RAV4, 2014 року випуску, колір чорний, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Продавець у даному договорі гарантував, що майно, яке є предметом продажу за даним договором, належить йому на праві власності, під арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору у суді.

Згідно пункту 3 даного договору ціна транспортного засобу складає 48000,00 грн.

У листі-відповіді Регіонального сервісного центру у Львівській області Територіального сервісного центру № 4644 за № 31/13-3 від 01.11.2018 року на адвокатський запит адвоката Малець Юлії Володимирівни від 29.10.2018 року стверджується, що за транспортним засобом марки ТOYOTA RAV4, 2014 року випуску, закріплений 31.10.2017 року державний номерний знак НОМЕР_3 , власник ОСОБА_3 .

Також повідомили, що транспортний засіб марки «ТOYOTA» RAV4, 2014 року випуску, перереєстрований 28.07.2018 року на громадянку ОСОБА_1 в територіальному сервісному центрі 4646 і присвоєний державний номерний знак НОМЕР_5 (аркуш справи № 52).

Ч. 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд враховує, що як позивач, так і відповідачі визнають, що автомобіль марки «Toyota», модель RAV4, 2014 року випуску, колір чорний, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу був спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Дані обставини не ставляться під сумнів і третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, у суду не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, а тому суд приходить до висновку, що обставини про те, що автомобіль марки «Toyota», модель RAV4, 2014 року випуску, колір чорний, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 був спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу визнаються усіма сторонами, а відтак дані обставини не підлягають доказуванню.

Крім того суд враховує, що зазначений вище автомобіль є 2014 року випуску, а позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12 лютого 2005 року.

Ч. 1, 2 ст. 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Нормами ч. 1-3 ст. 65 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Cуд враховує, що правочин щодо купівлі-продажу транспортного засобу виходить за межі дрібного побутового.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг Міністерством внутрішніх справ і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Суд бере до уваги, що транспортний засіб марки «Toyota», модель RAV4, 2014 року випуску, колір чорний, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 є цінним майном, а тому враховуючи норму ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України для укладення договору купівлі-продажу № 4644/2017/687495 транспортного засобу від 31.10.2017 року, а саме автомобіля марки «Toyota», модель RAV4, 2014 року випуску, колір чорний, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 одним із подружжя, тобто відповідачем ОСОБА_5 , згода другого з подружжя, тобто позивачем ОСОБА_1 , мала бути подано письмово.

В той же час як вбачається із матеріалів справи та визнається стороною позивача та відповідача, згоди позивача ОСОБА_1 на укладення договору купівлі-продажу № 4644/2017/687495 транспортного засобу від 31.10.2017 року письмової, ні навіть усної не було, оскільки сам відповідач ОСОБА_5 у викладеній письмовій заяві, а також у наданих в судовому засіданні поясненнях, показах в якості свідка вказав, що знав, що його дружина не надавала і він впевнений, що ніколи б не надала згоди на укладення договору купівлі-продажу спільного майна, а саме автомобіля марки «Toyota», модель RAV4, 2014 року випуску, колір чорний, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 .

Аналогічне підтверджено і відповідачем ОСОБА_3 як письмово у заяві, так і в поясненнях в судовому засіданні, показах в якості свідка.

Аналізуючи наведені норми Сімейного та Цивільного кодексів України, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_5 повинен був отримати згоду позивача ОСОБА_1 на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу як правочину, який виходить за межі дрібного побутого, стосується цінного майна.

А тому враховуючи норму ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, згідно якої дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, суд вважає, що позивач правомірно звернулася в суд із позовом, що є предметом розгляду у даній справі.

Ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В ч. 1, 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, беручи до уваги норми ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України та ст. 369 Цивільного кодексу України суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу 4644/2017/687495 транспортного засобу від 31.10.2017 року, а саме автомобіля марки Toyota, модель RAV4, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , який укладений між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) підлягає визнанню недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Твердження представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_6 - Угриновської Юлії Володимирівни про те, що відчуження ОСОБА_5 спірного автомобіля ОСОБА_3 відбулося за згоди ОСОБА_1 не підтверджені жодними належними доказами, а є голослівними.

Також твердження представника третьої особи про те, що кошти отримані від реалізації спірного автомобіля були використані відповідачем ОСОБА_5 в інтересах сім`ї, а саме купівлі іншого автомобіля, а позов про визнання правочину недійсним поданий з метою позбавлення ОСОБА_6 права у спільній сумісній власності подружжя, а саме права власності на 1/2 частину спірного автомобіля жодних чином не усувають підстав для визнання правочину недійсним, а є лише припущеннями представника ОСОБА_6 .

Пояснення представника ОСОБА_6 жодним чином не підтверджують ні факту використання коштів на придбання нового транспортного засобу, ні факту згоди позивача ОСОБА_1 на продаж транспортного засобу.

Суд при ухваленні даного рішення виходить із конкретно встановлених правовідносин, враховує чинні норми цивільного та сімейного законодавства, аналізує представлені докази та надає їм правову оцінку, а не припущенням, які є оціночними, та які не є належними доказами, а тому до уваги не беруться.

Також суд звертає увагу, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були допитані в якості свідків та, будучи приведеними до присяги, попередженими про кримінальну відповідальність, надали покази про те, що позивач ОСОБА_1 не знала та не надавала ні письмової, ні навіть усної згоди на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу.

Суд вважає за необхідне відмітити і те, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх власників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи- контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Все наведене в комплексі дає підстави суду для задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні в суд з позовом позивачем сплачено 768 грн. 40 коп. судового збору, що підтверджується квитанцією (аркуш справи № 1), відповідало вимогам норми Закону України «Про судовий збір».

Так як суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, а тому, враховуючи норми ч. 1 ст. 141 ЦПК України із відповідачів в рівних частинах на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений нею при поданні позову в суд судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу 4644/2017/687495 транспортного засобу від 31.10.2017 року, а саме автомобіля марки Toyota, модель RAV4, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , який укладений між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець).

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_7 , виданий Жовківським РВ УМВС України у Львівській області 21.05.1996 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_9 , виданий Жовківським РВ ГУМВС України у Львівській області 19.12.2008 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 в користь ОСОБА_1 , зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_11 сплачений нею судовий збір при зверненні в суд із позовом в розмірі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Зеліско Р. Й.

Повне рішення складено 03.02.2020 року.