ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 серпня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 743/375/20

Головуючий у першій інстанції - Сташків В. Б.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1010/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Любецька селищна рада Ріпкинського району Чернігівської області,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19 червня 2020 року (ухвалене об 11:25, повний текст рішення складено 24 червня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просив:

1) визнати недостовірною поширену відповідачем у справі ОСОБА_2 інформацію про нього, яка була оголошена на загальних зборах (сході) громадян в смт. Любеч Ріпкинського району Чернігівської області, що відбулися 28 лютого 2020 року, а саме:

«Ось тут присутній депутат ОСОБА_1 , який за «магаричи, горілкою», підкупом виборців, як і ОСОБА_3 , був обраний в селі Мохначі»;

«Він неадекватний, ось і сьогодні при тому, що він добре виступив на критику голови ради, він так же себе неадекватно веде і на сесіях, він хвора на голову людина»;

«Він сказав, якщо жителі Любеча покличуть ОСОБА_1 на голову, тоді він ще подумає, обиратись чи не обиратись?»;

«Він такий самий як ОСОБА_3 , вони разом працювали, один був начальником, а ОСОБА_3 його підлеглим»;

«Який він кандидат юридичних наук України? Він ніякий не кандидат чи професор. Потрібно ще перевірити, як того кандидата ОСОБА_1 отримав»;

2) стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду у розмірі 5 000 грн та суму сплаченого судового збору і понесених судових витрат під час розгляду даної справи.

Позов обґрунтовував тим, що 28 лютого 2020 року о 14:00 год у будинку культури відбувся схід громадян смт. Любеч, де зібралась значна кількість жителів селища, актив громади, посадові особи, релігійні лідери, окремі депутати ради та працівники ЗМІ Ріпкинського району та обласного центру. Позивач приймав участь у сході як депутат Любецької селищної ради сьомого скликання та мав по черзі другий виступ про роботу селищного голови. Увесь вказаний захід озвучувався підсилюючою апаратурою та працівниками апарату селищної ради велась відеофіксація на відповідні носії.

Останнім виступаючим на сході громадян мав слово ОСОБА_2 , який під час виступу почав ображати позивача, як депутата та особистість, поширювати про нього публічно, в присутності в залі потенційних виборців на майбутніх місцевих виборах, інформацію, яка не відповідає дійсності та завдала позивачу моральної шкоди та душевних страждань, а саме:

«Ось тут присутній депутат ОСОБА_1 , який за «магаричи, горілкою», підкупом виборців, як і ОСОБА_3 , був обраний в селі Мохначі»;

«Він неадекватний, ось і сьогодні при тому, що він добре виступив на критику голови ради, він так же себе неадекватно веде і на сесіях, він хвора на голову людина»;

«Він сказав, якщо жителі Любеча покличуть ОСОБА_1 на голову, тоді він ще подумає, обиратись чи не обиратись?»;

«Він такий самий як ОСОБА_3 , вони разом працювали, один був начальником, а ОСОБА_3 його підлеглим»;

«Який він кандидат юридичних наук України? Він ніякий не кандидат чи професор. Потрібно ще перевірити, як того кандидата ОСОБА_1 отримав»

Вищенаведені образи та неправдиву інформацію про позивача відповідач ОСОБА_2 проголосив голосно під підсилюючу апаратуру та під відеозапис.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19.06.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано такою, що не відповідає дійсності поширену ОСОБА_2 на загальних зборах громадян (сході селища) смт. Любеч Ріпкинського району Чернігівської області, які відбулися 28 лютого 2020 року в Любецькому будинку культури інформацію про:

- обрання ОСОБА_1 депутатом в одномандатному виборчому окрузі №25 з додаткових виборів депутатів Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, які відбулися 30 червня 2019 року шляхом підкупу виборців;

- незадовільний стан психічного здоров`я ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 500 грн у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти вимог до ОСОБА_2 та в задоволенні позовних вимог до Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на його невідповідність нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення базується лише на припущеннях, з урахуванням інформації тільки одних свідків, без підтвердження поширення ним інформації, що є предметом спору.

Заявник вказує, що суд спирається на показання одних свідків, при цьому ігнорує показання інших свідків, які, крім того, підтверджують їх відсутність на заході.

Наголошує, що у позові ОСОБА_1 спирається на відеофіксацію зборів громадян та на фіксацію виступу відповідача, однак у судове засідання відповідних доказів не було надано та не доведено поширення відповідачем оспорюваних тверджень.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, як необґрунтовану, безпідставну та таку, що не відповідає нормам процесуального права, а рішення суду першої інстанції -залишити без змін.

Вказує, що заявником не зазначено в чому полягає порушення судом першої інстанції під час розгляду справи норм матеріального та процесуального права, які б дали підстави для скасування оскаржуваного рішення, незаконність та необґрунтованість рішення суду, не наведено жодних нових обставин, що підлягають встановленню, доказів, які підлягають оцінці чи дослідженню, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Зазначає, що під час розгляду справи було підтверджено на підставі доказів та показань свідків, що 28.02.2020 на зборах громадян була присутня значна кількість населення громади та розповсюджена на цих зборах ОСОБА_2 інформація, що стосувалась особисто позивача, як фізичної особи, яка є недостовірною та завдає немайнової шкоди діловій репутації позивача, як депутата та ймовірного кандидата майбутніх місцевих виборів.

Наголошує, що згідно норм ЦПК України доказами у справі можуть бути як письмові, електронні, так і показання свідків, а тому твердження апелянта щодо відсутності у матеріалах справи відеозапису не є підставою вважати рішення суду незаконним.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 довів сукупність обставин, які є юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для часткового задоволення дифамаційного позову, що має наслідком визнання такою, що не відповідає дійсності інформації поширеної ОСОБА_2 на загальних зборах громадян (сході селища) смт. Любеч Ріпкинського району Чернігівської області, які відбулися 28.02.2020 в Любецькому будинку культури, про обрання ОСОБА_1 депутатом в одномандатному виборчому окрузі №25 з додаткових виборів депутатів Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, які відбулися 30.06.2019 шляхом підкупу виборців; незадовільний стан психічного здоров`я ОСОБА_1 .

Однак погодитись з такими висновками районного суду не може апеляційний суд, через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Судом у справі встановлено, що з 01.07.2019 ОСОБА_1 був обраний депутатом Любецької селищної ради в одномандатному виборчому окрузі № 25 на додаткових виборах депутатів сільських, селищних рад 30.06.2019 (а.с. 14).

25.02.2020 на офіційному сайті Любецької ОТГ ( ІНФОРМАЦІЯ_1 було опубліковано оголошення про схід громадян (жителів селища), який відбудеться 28.02.2020 о 14:00 год (а.с. 15).

За інформацією Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області від 09.04.2020 та 16.06.2020 під час сходу громадян смт. Любеч 28.02.2020 заслуховувався звіт голови Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області в порядку та на виконання положень ч. 7 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Також зазначено, що чинним законодавством не передбачено ведення будь-яких протоколів сходу громадян та обов`язку аудіо чи відео фіксації сходу громадян при звітуванні селищного голови про свою роботу перед територіальною громадою на відкритій зустрічі, тому протокол сходу громадян не складався та фіксування за допомогою технічних засобів сходу громадян смт Любеч від 28.02.2020 селищною радою не здійснювалось (а.с. 40, 85, 86).

Сторонами не заперечується проведення сходу громадян 28.02.2020 у Любецькому будинку культури, де вони мали виступи як депутати селищної ради.

Відповідно до ст. 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно ст. 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості (ч. 1 ст. 270 ЦК України).

Стаття 275 ЦК України передбачає, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

У ч. 1 ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

У постанові пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності а честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» містяться наступні роз`яснення.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Тлумачення ст. 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27.10.1993).

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 17.04.2018 у справі № 200/11343/14-ц, в якій з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30.09.2015 у справі № 6-780цс15 та від 11.10.2017 у справі № 6-1374цс17.

У частині 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17).

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності та норм чинного законодавства, саме ОСОБА_1 , як позивач та особа, яка стверджує про порушення його прав та інтересів відповідачем, повинен довести обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог - поширення недостовірної інформації про нього ОСОБА_2 на загальних зборах громадян смт Любеч, що відбулися 28.02.2020, яка порушує його особисті немайнові права.

У позовній заяві та заяві про зменшення позовних вимог (а.с. 58-64) ОСОБА_1 неодноразово стверджує, що під час зборів громадян смт Любеча 28.02.2020 велась їх відеофіксація та, що спірну неправдиву інформацію відносно позивача ОСОБА_2 проголосив голосно, під підсилюючу апаратуру та під відеозапис.

Однак, відеозапису зборів громадян смт. Любеч, що відбулись 28.02.2020, з інформацією, на яку вказує позивач, останнім суду надано не було.

Ухвалюючи рішення, районний суд встановив факт поширення на загальних зборах громадян смт Любеч, які відбулися 28 лютого 2020 року в Любецькому будинку культури інформації про ОСОБА_1 , однак не зазначив, якого саме змісту була ця інформація. При цьому, суд послався на показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які не відтворили з точністю зміст тверджень відповідача, але підтвердили суть його тверджень про позивача, та дав оцінку не точним фразам, які викладені в позовній заяві, а їх суті.

Судове рішення ґрунтується виключно на аналізі показань допитаних свідків з обох сторін, які є діаметрально протилежними та містять суттєві протиріччя. Судом надано перевагу показанням свідків зі сторони позивача ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ), які підтвердили поширення ОСОБА_2 інформації про ОСОБА_1 , в т. ч про незадовільний психічний стан здоров`я ОСОБА_1 , про обрання його депутатом шляхом підкупу виборців, про незаконність присудження позивачу наукового ступеню, а до показань свідків зі сторони відповідача ( ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ), які заперечували розповсюдження відповідачем негативної інформації про ОСОБА_1 , районний суд поставився критично. У мотивувальній частині рішення суд не навів мотивів, з яких він бере до уваги показання одних свідків та відхиляє інші, обмежившись лише посиланням на те, що відсутні підстави ставити під сумнів показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Як зазначалось вище, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На виконання вимог ст. 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, позивачем в розпорядження суду належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження підстав та обставин позовних вимог не надано.

У даному випадку показання свідків, які покладені в основу рішення, щодо обставин, які є предметом доказування, тим більше, зважаючи на їх спростування показаннями інших свідків, не можуть бути визнані достатніми доказами, у зв`язку з чим їх прийняття, оцінку та врахування судом першої інстанції при обґрунтуванні рішення колегія суддів вважає помилковою.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що достатніх доказів, на підставі яких суд міг би встановити, що відповідачем ОСОБА_2 поширено зазначену в позові інформацію відносно ОСОБА_1 на зборах громадян смт. Любеч 28.2020, матеріали справи не містять, а відтак суд першої інстанції помилково вважав зазначений факт встановленим.

З огляду на те, що до висновку про задоволення позову суд першої інстанції дійшов за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19 червня 2020 року - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 6, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з задоволенням апеляційної скарги та враховуючи, що відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (а.с. 117), з ОСОБА_1 на користь держави належить стягнути 4 414,20 грн (1 261,20 грн за вимогу немайнового характеру + 3 153 грн за вимогу про відшкодування моральної шкоди відповідно до підпунктів 5, 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір») судового збору за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 2, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19 червня 2020 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області про захист четі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави 4 414 (чотири тисячі чотириста чотирнадцять) грн 20 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуюча Судді: