Справа № 159/908/19 Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І. М.
Провадження № 22-ц/802/117/20 Категорія: 63 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Галицька І. П.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2019 року,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 06.03.2003 вона перебувала з ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі. 01.02.2018 шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу вона за свої особисті кошти за договором купівлі продажу придбала житловий будинок з надвірними господарськими та побутовими спорудами у АДРЕСА_1 . За вказаною вище адресою зареєсрувалась 25.07.2003 і з того часу придбаний будинок є її єдиним приватним житлом. У подальшому сторонами спільно було здійснено добудову та ремонт придбаного будинку, тому участі відповідача у покращенні придбаного нею будинку та збільшення його вартості вона не заперечує. В даний час у Ковельському міськрайонному суді Волинської області розглядається спір за позовом колишнього її чоловіка про поділ майна подружжя. Однак тривалий час, з вересня 2017 р. вона позбавлена права вільно користуватись, володіти та розпоряджатись своїм майном, так як без її згоди, скориставшись її відсутністю, відповідач змінив замки на вхідних воротах, дверях будинку та сараю. На її неодноразові прохання ключів не давав. Тому вона змушена звертатись у поліцію. 08.02.2019 у присутності поліцейських та двох очевидців представник відповідача та дружина відповідача відмовилась надати їй ключі від вхідних дверей до будинку, пояснивши, що це їй робити заборонив відповідач. Самостійно захистити свої порушені права вона змоги не має.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд усунути перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення її та стягнути з відповідача в її користь судові витрати у справі.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2019 року позов задоволено.

Постановлено усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення її у житловий будинок АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 618 грн. 40 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вказує на те, що він ніколи не чинив перешкод позивачеві проживати у будинку. Непроживання позивача у спірному будинку викликане лише бажанням позивача не проживати у ньому. Сторони задовго до розірвання шлюбу у спірному будинку не проживали та виселились з нього добровільно. Після розірвання шлюбу у будинку ніхто не проживає. Відповідач не вчиняв будь - яких дій щодо виселення позивача з будинку, а тому прав її не порушував, тоді як судовому захисту підлягає порушене право. Після розірвання шлюбу позивач інтересу до спільного спірного будинку з господарськими будівлями та спорудами не виявляла. В один із днів навідування до будинку, відповідач виявив, що внаслідок спроби незаконного проникнення, було пошкоджено замок до вхідних дверей і тому з метою збереження майна і унеможливлення незаконного проникнення сторонніх осіб, відповідачем замінено замок на вхідних дверях. Так як позивач спільним спірним будинком не цікавилась, то ключами від нового замка не володіє. Після першої вимоги про бажання мати вільний доступ до будинку шляхом передачі ключів, така вимога була повністю добровільно задоволена відповідачем.

Позивач ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України ).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає у повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.03.2003, який розірвано рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01.02.2018.

Позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку з надвірними господарськими та побутовими спорудами у АДРЕСА_1 , що підтверджується копією дубліката договору купівлі продажу будинку від 05.08.2003 та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.01.2019.

Згідно з копією паспорта позивача серії НОМЕР_1 , вона зареєстрована у спірному будинку з 06.08.2003.

Суд установив, що відповідач ОСОБА_4 чинить перешкоди ОСОБА_3 у користуванні спірним будинком, з приводу чого вона зверталася до Ковельського ВП ГУНП у Волинській області, що стверджується наявними у справі доказами, яким суд першої інстанції надав належну оцінку. Відповідач не заперечував, що змінив замок у вхідних дверях та відразу після заміни, ключів позивачу не передав.

Згідно із ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України закріплений принцип непорушності права власності, за яким ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст. 356 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Статтею 391 ЦК України встановлена можливість захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, встановивши, що позивачу, як власнику, належить право володіння, користування та розпорядження цим майном, у чому відповідач чинить їй перешкоди, дійшов правильного висновку про задоволення позову про усунення ОСОБА_3 перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення її у вказаний будинок, оскільки позбавлення позивачки права користування спірним будинком є незаконним.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у матеріалах справи доказів порушення прав позивача з боку відповідача, спростовуються довідкою про результати проведення перевірки інформації викладеної у повідомленні гр. ОСОБА_3 ЄО №1628 від 08.02.2019, з якої вбачається, що позивачка ОСОБА_3 не мала вільного доступу до спірного майна, оскільки відповідач ОСОБА_4 замінив замок на вхідних воротах та вхідних дверях будинку, сараю. Факт зміни замків відповідачем не заперечується.

Інші доводи відповідача в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права безпідставні, носять суб`єктивний характер, зводяться лише до переоцінки доказів по справі, та непогодженням з їх оцінкою, тоді як колегія суддів вважає, що суд розглядаючи справу оцінив докази по справі у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Враховуючи вищевикладені обставини справи та норми діючого законодавства, які регулюють спірні відносини, що склалися між сторонами по справі, колегія суддів дійшла до висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, на які він посилається, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому судове рішення суду першої інстанції є обгрунтованим та ухваленим з урахуванням норм діючого законодавства і підстав для його зміни чи скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись статтями 381, 382, 383, 384, 389-390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови апеляційного суду.

Головуючий

Судді: