ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 643/4381/19

Провадження № 22-ц/818/905/20

13 лютого 2020 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного апеляційного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2019 року (суддя Мельникова І.Д.) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Просив визнати суму 171 700 гривень спільною сумісною власністю подружжя та стягнути з відповідачки на його користь 1/2 частину грошових коштів в розмірі 85850 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з відповідачем ОСОБА_2 він перебував у зареєстрованому шлюбі з 05 квітня 2002 року. Шлюб між ними зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Харкова, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний запис за №114. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання фактично припинено у січні 2018 році. Діти проживають разом із матір`ю. Шлюб між ними розірвано на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 30.01.2019 року. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, а саме 11 травня 2018 року, його колишня дружина без його відома, скориставшись грошима з сумісного бюджету родини, внесла авансовий внесок за автомобіль для своєї матері ОСОБА_5 на рахунок ТОВ «Максус Лізинг» через ПАТ«Альфа-Банк» у розмірі 170000 гривень, а також 1700 гривень у якості комісії банку за прийняття платежу.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ним було надано докази на підтвердження внесення ОСОБА_2 авансового внеску за автомобіль для своєї матері.

Правом на надання відзиву відповідач не скористалась.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 скориставшись грошима з сумісного бюджету родини внесла авансовий внесок за автомобіль для своєї матері ОСОБА_5 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30.01.2019 року шлюб між сторонами по справі розірвано.

Згідно копії квитанції №1-175К, №1-175к від 11.05.2018 року ОСОБА_2 внесла авансовий платіж за договором лізингу №01419 від 11.05.2018 року від імені ОСОБА_5 у розмірі 170000 гривень та сплатила комісію банку за прийняття авансового платежу за договором лізингу №01419 від 11.05.2018 року від імені ОСОБА_5 .

Правовідносини, які пов`язані з розподілом майна подружжя, врегульовані Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно положень статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, для встановлення того, чи є придбане за час шлюбу майно спільною власністю подружжя суд повинен встановити правову природу коштів, за які було придбане майно.

В обґрунтування позовних вимог, а саме використання ОСОБА_2 спільних грошей подружжя, ОСОБА_4 посилався на квитанцію №1-175К про сплату на рахунок ТОВ «Максус Лізинг» коштів у розмірі 170 000 гривень як авансовий платіж за договором фінансового лізингу №01419 від 11.05.2019 року від ОСОБА_5 .

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Проте ОСОБА_4 не надав доказів на підтвердження походження зазначених коштів, а саме те, що вони не належали ОСОБА_5 , а були набуті під час шлюбу та належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Той факт, що платником від імені ОСОБА_5 в установі банку була ОСОБА_2 таким доказом бути не може, оскільки договір про фінансовий лізинг №01419 від 11.05.2019 року укладений між ТОВ «Максус Лізинг» та ОСОБА_5 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 384 України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С.Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко