КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8286/2020 Доповідач 2 інстанція- Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сержанюка А.С., Гуля В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дочку, яка продовжує навчання,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дочку, яка продовжує навчання, мотивованим тим, що після розлучення батьків вона проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. Відповідач ОСОБА_1 є її батьком, сплачував аліменти на її утримання за рішенням суду до повноліття. Проте вона продовжила навчання, та з 01.10.2019 року до 31.10.2022 рокунавчатиметься в Ягеллонському університеті в м. Кракові за стаціонарною формою навчання, а тому позбавлена можливості працювати та утримувати себе. У зв`язку з чим просила стягнути з батька ОСОБА_1 на її користь аліменти у розмірі 5 000,00 грн., щомісячно, починаючи з дати подання позову до суду та до закінчення навчання, тобто до 31.10.2022 року. Також просила покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дочку, яка продовжує навчання задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі 2 500,00 грн. з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 вересня 2019 року і до закінчення навчання, а саме до 31.10.2022 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у сумі 768,40 грн. в дохід держави.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції задовольняючи позов керувався виключно припущеннями, що не підтверджені будь - якими належними доказами. Суд помилково вважав доведеним факт навчання позивача у навчальному закладі за кордоном, оскільки належних доказів на підтвердження зазначеного матеріали справи не містять. Зокрема, суд не врахував, що відповідач у справі з 19.02.2019 року є безробітним та має на утриманні матір, яка хворіє. Суд безпідставно поклав витрати на навчання лише на батька, ігноруючи те, що у позивача є матір, яка також повинна сплачувати за навчання дочки. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення про стягнення аліментів під час пандемії коронавірусу COVID-19, не врахувавши відсутності можливості у батька сплачувати за навчання дочки. Також суд не врахував, що стягнення аліментів на навчання можливе лише до досягнення дитиною двадцяти трьох років. Зазначив, що має можливість забезпечити позивачу дистанційне навчання у себе вдома.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 зазначили, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, так як ОСОБА_1 був обізнаний про навчання дочки за кордоном, оскільки підписав власноруч нотаріально завірену заяву, якою надав дозвіл на її виїзд до Польщі з метою отримати освіту. А оголошенням карантину у зв`язку із поширенням коронавірусу COVID-19 не встановлено обмежень по утриманню батьками своїх дітей, навіть якщо вони не працевлаштовані. Вважають, що рішення суду першої інстанції було ухвалене з повним з`ясуванням дійсних обставини справи, які підтверджені належними та допустимими доказами у справі, з урахуванням інтересів дитини, яка продовжує навчання. А тому просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах його оскарження та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.2, ч.4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із законності та обгрутнованості заявлених позовних вимог в цій частині. Суд, враховував матеріальне становище позивача, стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, вартісну величину, достатню для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб, розміру вартості освітніх послуг, а також урахувавши вимоги п.1-4 ч.1 ст.182 СК України, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, визначивши їх розмір у твердій грошовій сумі,що складає 2 500, 00 грн, щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду та до закінчення навчання.

Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Частинами 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікованаПостановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Частиною другою статті 141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу).

Згідно з частиною другоюстатті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Як вбачається із матеріалів справи та було достеменно встановлено судом, відповідач у справі - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 26.10.1999 року.

ОСОБА_2 з 01.10.2019рокунавчається за стаціонарною формою навчання у Яґеллонському Університеті у місті Кракові, Республіки Польща за спеціальністю англійська філологія з німецькою мовою і її навчання триватиме до 31.10.2022 року, що підтверджується довідкою виданою Інститутом Англійської Філології Ягеллонського Університету в місті Кракові (від 17.07.2019), а також довідкою від 18.12.2019 року (у перекладі українською мовою та підпис перекладача затверджено приватним нотаріусом).

За навчання за кордоном і проживання у місті Кракові, Республіки Польща позивач несе витрати, навчаючись на стаціонарній формі ОСОБА_2 немає можливості працювати і утримувати себе.

Так, статтею 199 СК України установлено, що, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Так, пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Умовою стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, є недостатність забезпечення коштами як для навчання, так і для інших необхідних потреб (маються на увазі побутові потреби - харчування, одяг, користування транспортом, придбання навчальної літератури, посібників).

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що дочка сторін потребує матеріальної допомоги та наявні правові підстави для стягнення з відповідача аліментів у зв`язку із тим, що повнолітня дочка продовжує навчання.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що відповідач не надавав своєї згоди на навчання дочки за кордоном та щодо відсутності належних доказів на підтвердження навчання позивача у навчальному закладі за кордоном, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки зазначене повністю спростовується наявними у матеріалах справи доказами, а саме копією заяви згодою про виїзду за кордон, нотаріально завірену на а.с. 68.

Так, 09.09.2017 року батьки позивача надали нотаріально завірену згоду на самостійний тимчасовий виїзд за кордон до Республіки Польща та інших країн Шенгенської угоди з метою навчання в Ягеллонському університеті в м. Кракові. Батьки гарантували повне фінансове забезпечення вищевказаної поїздки та оплату всіх витрат, включно на навчання, проживання, харчування, переїзди, медичне страхування, лікування і т.д.

Навчання ОСОБА_2 у Ягеллонському університеті в м. Кракові підтверджується довідкою від 17.07.2019 року, виданою Інститутом Англійської Філології Ягеллонського Університету в місті Кракові та довідкою від 18.12.2019 року (у перекладі українською мовою, підпис викладача затверджено приватним нотаріусом). (а.с. 4-5, 32)

У вказаних документах містяться відомості на підтвердження сплати суми за навчання, яка складає 4 500 злотих на рік, що еквівалентно 30 150, 00 грн. (а.с.35)

Суд першої інстанції вірно взяв до уваги надані позивачем документи, та вважав їх належними та допустими доказами на підтвердження обставин, викладених у позові. Такі документи оформлені у відповідності до вимог законодавства України та не суперечать вимогам Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів.

Колегія суддів вбачає, що визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції врахував надані сторонами докази та ту обставину, що батьки повинні нести витрати на утримання дочки порівну, суд вірно визначив розмір аліментів у твердій грошовій сумі, з огляду на наступне.

Так, згідно положень ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

За змістом ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому, згідно ч.ч. 2, 3 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частини 1, 2 статті 184 СК України виписана законодавцем таким чином, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

З урахуванням зазначених норм закону доводи апеляційної скарги про незаконне стягнення з відповідача на користь позивача аліментів саме у твердій грошовій сумі, а не у частці від доходів платника аліментів, колегією суддів відхиляються як безпідставні та необґрунтовані.

Також не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції поклав обов`язок по утриманню неповнолітньої дочки лише на батька.

Як вбачається із матеріалів справи, вартість освітньої послуги, яку слід сплачувати ОСОБА_2 за кожен календарний рік становить 4500 польських злотих (що еквівалентно 30 150, 00 грн), що підтверджується довідками про навчання та витрат на оплату послуг, які є належними та допустими доказами у справі. (а.с.35)

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 ставила питання про стягнення з її батькака аліменти у розмірі 5 000,00 грн.

Аліменти, які сплачуються на утримання повнолітніх дочки (сина) - це платіж на утримання цих осіб, який повинен бути спрямований на покриття матеріальної допомоги, якої вони потребують, зокрема, у зв`язку із продовженням навчання. Разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням цієї мети, та обов`язку, який є в обох із батьків і має бути рівним, а розмір аліментів має бути обґрунтованим та доведеним.

Однак, судом було покладено на відповідача обов`язок сплати аліментів повнолітній дочці, яка продовжує навчання, у розмірі 2 500, 00 грн. щомісячно, а не 5 000,00 грн, як просила у позові ОСОБА_2 .

Отже, суд визначаючи аліменти у розмірі 2500,00 грн врахував обов`язок обох батьків утримувати свою неповнолітню дитину, яка продовжує навчання.

Крім того, судом першої інстанції було роз`яснено відповідачу положення статей 192 СК України та пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», якими передбачено можливість зміни розміру аліментів, визначененого судовим рішенням у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я сторін.

З матеріалів справи слідує, що відповідач є працездатною особою, а отже, зобов`язаний приймати участь в матеріальному забезпеченні своєї дочки, яка продовжує навчання. Та обставина, що з 19.02.2019 році ОСОБА_1 є безробітним не позбавляє його обов`язку утримувати його повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

Відповідачем не надано суду будь-яких доказів, які б свідчили про те, що його матеріальний стан не дає йому змоги приймати участь в матеріальному утриманні дитини, що продовжує навчання та яка такої допомоги потребує.

Той факт, що відповідач офіційно не працевлаштований не може однозначно свідчити про відсутність у нього можливості надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці, яка продовжує навчання.

Окрім того, відповідачем не повідомлено обставин, що можуть свідчити про об`єктивну неможливість останнього вирішити питання працевлаштування, як то стан здоров`я, похилий вік тощо.

Посилання апелянта на неможливість влаштуватися на роботу не підтвердженні належними та допустимими доказами у розумінні закону. Суд оцінює їх критично, оскільки відповідач є працездатною особою, а його небажання влаштуватися на будь -яку роботу, а не тільки за спеціальністю, яка б приносила дохід, розцінюється судом як намір ухилитися від обов`язку утримувати свою дитину, яка продовжує навчання, згода на що ним була надана та підтверджена підписом, проставленим у нотаріально завіреній заяві про дозвіл на виїзд за кордон на навчання та згоди на сплату усіх витрат пов`язаних з навчанням.

Доводи апелянта, що на його утриманні перебуває його матір ОСОБА_4 , яка є пенсіонером, та потребує його утримання і лікування, у зв`язку з чим його матеріальне становище погіршується, не може підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчатися, оскільки ОСОБА_1 не надав беззаперечних доказів на підтвердження факту перебування на його утриманні матері, що він несе такі витрати, здійснює догляд за матір`ю, проживає з нею та оплачує витрати на її лікування. Як вбачається, його матір є пенсіонером, отримує пенсію, натомість позивач, у зв`язку із навчанням, позбавлена можливості працювати, будь якої допомоги від держави не отримує.

Саме небажання щодо навчання дочки у закордонному вузі не позбавляє апелянта обов`язку утримувати дочку на період її навчання за кордоном.

Вирішуючи спір суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши положення статей 182, 198, 199, 200 СК України, дійшов правильного висновку про те, що позивач у зв`язку з продовженням навчання потребує матеріальної допомоги, натомість відповідач такої допомоги не надає, маючи при цьому змогу та обов`язок її надавати, та обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача аліменти, навівши обґрунтований розмір аліментів, врахувавши матеріальне становище сторін, їх стан здоров`я та сімейний стан, а також обов`язок обох батьків утримувати повнолітню дочку, яка продовжує навчання.

Отже, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2 500,00 грн. щомісячно починаючи з дня пред`явлення позову до суду та до закінчення нею навчання.

Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що аліменти підлягають стягненню саме до 30.10.2022 року, тобто до закінчення навчання позивача, оскільки зазначене суперечить встановленим вимогами закону віковим обмеженням особи, на чию користь підлягають стягненню аліменти у разі продовження нею навчання, з огляду на наступне.

Частиною 1, 2 статті 199 СК України визначено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Пленум Верховного Суду України у пункті 20 Постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі, наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Як вбачається, із свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 26.10.1999 року ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . А отже, 23-х річного віку вона досягне до закінчення нею навчання в Ягеллонському університеті в м. Кракові(дата закінчення навчання 31.10.2022 року).

Отже, суд першої інстанції не врахував зазачених вище норм закону та дійшов помилково висновку про те, що аліменти з відповідача підлягають стягненню на користь позивача до закінчення нею навчання, а саме до 31.10.2020 року, оскільки ОСОБА_2 досягне 23 - х річного віку ІНФОРМАЦІЯ_3, а отже аліменти підлягають стягненню починаючи з дня пред`явлення позову до суду (06.09.2019 року) та до закінчення нею навчання, але не більше ніж до досягнення позивачем двадцяти трьох років.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК Українивизначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки дана обставина не спростовує висновків суду по суті спору, проте заперечується відповідачем та суперечить нормам закону, колегія суддів вважає за необхідне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2020 року в цій частині змінити, зазначивши, що стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають аліменти у розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 06 вересня 2019 року до закінчення нею навчання, але не більше ніж до досягнення 23-х років. В іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційний суд залишає без змін, оскільки в цій частині воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2020 року змінити в частині стягнення аліментів, зазначивши, що стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають аліменти у розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 06 вересня 2019 року до закінчення нею навчання, але не більше ніж до досягнення 23-х років.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: А.С. Сержанюк

В.В. Гуль