ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

іменем України

26 серпня 2020 року

м. Харків

справа № 644/6419/19

провадження № 22-ц/818/3498/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Харківська міська рада,

третя особа - Державний нотаріус Четвертої Харківської міської нотаріальної контори Козєєва Світлана Миколаївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Закревського Андрія Олександровича - представника Харківської міської ради на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2020 року в складі судді Черняка В. Г.,

у с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, в якому просив встановити факт його спільного проживання з вітчимом ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 з 24 жовтня 1990 року по день смерті ОСОБА_2 ; визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його вітчим ОСОБА_2 . Після його смерті залишилась спадщина у вигляді 1/3 частини квартири, яка знаходиться за вказаною адресою, яка належала спадкодавцю на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності. 23 березня 2019 року позивач подав до Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно смерті вітчима. Однак державний нотаріус Козєєва С.М. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки позивачем не подані документи, які підтверджують родинний зв`язок з померлим ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що сімейні стосунки між позивачем та спадкодавцем виникли з 1990 року. ОСОБА_2 з 07 травня 1980 року постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 з матір`ю позивача ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто доводився позивачу вітчимом. Незважаючи на розірвання шлюбу між матір`ю та вітчимом, вони продовжували проживати однією сім`єю, вести спільне господарство. Зазначена квартира була приватизована на позивача, його матір та вітчима. Позивач вів господарство спільно з померлим вітчимом ОСОБА_2 , вони мали спільний бюджет з розподілом прав та обов`язків, здійснювали ремонт, сплачували комунальні послуги. Встановлення факту проживання однією сім`єю необхідно позивачу для реалізації його права на прийняття спадщини.

10 вересня 2019 року Закревський Андрій Олександрович - представник Харківської міської ради подав до суду відзив на позов, в якому просив залишити позов без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту проживання позивача ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_2 . Крім того, позивач перебував у зареєстрованому шлюбі, отже, не входить до кола спадкоємців четвертої черги спадкування за законом.

03 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, яка мотивована тим, що ним надано належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, крім того заявлено клопотання про виклик свідків. Посилання відповідача на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі є безпідставними, оскільки позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачем не заявлялось.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з вітчимом ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 з 24 жовтня 1990 року по день смерті ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 з 24 жовтня 1990 року по день смерті ОСОБА_2 , тобто проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем четвертної черги за законом після смерті вітчима ОСОБА_2 , у зв`язку з чим позовна вимога ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/3 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом підлягає задоволенню.

На зазначене рішення суду першої інстанції Закревський А.О. - представник Харківської міської ради подав апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що обов`язковою умовою для визнання членами сім`ї є ведення зі спадкодавцем спільного бюджету, спільне харчування, купівля майна, участь у витратах на утримання житла, надання взаємної допомоги, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Ведення спільного господарства підтверджено виключно показаннями свідків, що згідно з правовою прозицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц не може бути єдиною підставою для встановлення вказного факту. Також зазначає, що відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. При цьому ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі до відкриття спадщини разом із ОСОБА_4 в період з 18 грудня 2004 року по 17 червня 2011 року.

30 червня 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що суд першої інстанції на підставі наданих доказів, яким суд надав належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю протягом більше п`яти років до дня відкриття спадщини після смерті вітчима ОСОБА_2 . Вважає, що суд першої інстанції правильно зазначив про те, що вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ним не заявлялись.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , яке видане 13 березня 2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився позивач ОСОБА_1 . Батьками позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

15 грудня 1979 року матір позивача ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_2 , що підтверджується копією актового запису про шлюб № 567 від 15 грудня 1979 року.

Таким чином, ОСОБА_2 є вітчимом позивача ОСОБА_1

18 лютого 1986 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , яке видане 04 лютого 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції м. Харкова, що підтверджується копією актового запису про розірвання шлюбу № 96 від 18 лютого 1986 року.

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Орджонікідзевської районної ради м. Харкова № 65/21 від 01 березня 2005 року матір позивача ОСОБА_3 визнано наймачем квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі проживала сім`я у складі основного наймача ОСОБА_3 , колишнього чоловіка ОСОБА_2 , сина ОСОБА_1 - позивача.

25 жовтня 2005 року ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_3 на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до якого вказана квартира належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1

З листа Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради № 1356/0/282-19 від 01 березня 2019 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_1 з 24 жовтня 1990 року, ОСОБА_2 з 07 травня 1980 року по 11 березня 2009 року, ОСОБА_3 з 20 липня 1963 року по 29 жовтня 2018 року.

Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приймали спільну участь у приватизації квартири мали реєстрацію за однією адресою, у приватизаційних документах вказані особи зазначені як члени однієї родини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 вітчим позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

З витягу зі Спадкового реєстру вбачається, що після смерті матері позивача ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , 01 грудня 2018 року було заведено спадкову справу № 63421983.

21 березня 2020 року позивачем ОСОБА_1 отримано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3 , спадщина складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

23 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Четвертої Харківської міської нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого вітчима ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З витягу зі Спадкового реєстру вбачається, що після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 23 березня 2019 року було заведено спадкову справу № 63948513.

Постановою Державного нотаріуса Четвертої Харківської міської нотаріальної контори Козєєвої С.М. від 23 березня 2019 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відмова нотаріуса мотивована тим, що позивачем не надано документів, які підтверджують родинний зв`язок позивача ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_2 . Із вказаної постанови нотаріуса вбачається, що інших заяв про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 до нотаріальної контори не подавалося, інші спадкоємці відсутні. До складу спадщини входить частина квартири АДРЕСА_1 .

Факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджується допитаними в суді першої інстанції в якості свідків показаннями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

За змістом статей 1217, 1258 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша статті 1258 ЦК України).

За правилами статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц, провадження № 61-6953св18, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів:1) проживання однією сім`єю зі спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 22 серпня 2018 року у справ № 644/6274/16-ц, провадження № 14-283цс18, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції, встановивши наявність усталених відносин між позивачем та ОСОБА_2 , які притаманні родині, надавши належну оцінку письмовим доказам, показанням свідків, що підтверджують факти ведення ними спільного господарства, спільного бюджету, існування взаємних прав і обов`язків, постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю протягом п`яти років до часу відкриття спадщини, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання за ним у порядку спадкування за законом права власності на спадкове майно.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Стосовно посилань апелянта на те, що до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, а ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі до відкриття спадщини разом із ОСОБА_4 в період з 18 грудня 2004 року по 17 червня 2011 року, суд зауважує, що пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що такі обставини мають значення для вирішення справи при встановленні факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Однак позов заявлений з інших підстав, вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не заявлялись.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Закревського Андрія Олександровича - представника Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 28 серпня 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина