ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2265/19Головуючий у 1-й інстанції Мочальська В.М.
Провадження № 22-ц/817/210/20 Доповідач - Міщій О.Я.
Категорія - 305010900
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2020 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Міщій О.Я.

суддів - Ткач З. Є., Шевчук Г. М.,

секретар с/з - Іванюта О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 552/2265/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 28.11.2019 р., ухвалене в м. Кременці суддею Кременецького районного суду Мочальською В.М., за позовом приватного підприємства "Явір - 2005" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року приватне підприємство "Явір 2005" звернулося до Київського районного суду м. Полтави із вказаним позовом. Ухвалою цього суду від 28.052019 року цивільну справу направлено за підсудністю до Кременецького районного суду Тернопільської області, яку 27.06.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження.

Позовна заява мотивована тим, що 05.04.2017 року ОСОБА_1 , який перебував із позивачем у трудових відносинах на посаді водія, керуючи транспортним засобом ВАЗ 212140, що належить ПП "Явір 2005", вчинив дорожньо - транспортну пригоду, допустивши наїзд на пішоходів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 06.03.2019 р., із урахуванням ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 06.03.2019 р., водій ПП «Явір-2005» ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. У даній кримінальній справі з ПП "Явір 2005" в користь потерпілого ОСОБА_3 стягнуто 40000 грн. заподіяної моральної шкоди, в користь потерпілого ОСОБА_2 - 50000 грн. моральної шкоди, а всього 90000 гривень, які приватне підприємство повністю їм виплатило. Обґрунтовуючи позов, ПП «Явір-2005» зазначало, що ОСОБА_1 завдав підприємству шкоду у розмірі 90000 гривень у зв`язку із виплатою потерпілим моральної шкоди. Позивач указав, що на підставі статті 134 КЗпП України підприємство набуло право зворотної вимоги до ОСОБА_1 , як до особи, яка завдала шкоду, тому просило стягнути з відповідача в порядку регресу 90000 гривень заподіяної шкоди, а також сплачений судовий збір в розмірі 1350 гривень та витрати на професійну правничу допомогу.

У липні 2017 р. ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач вказав, що 06.04.2017 р. він був звільнений з ПП "Явір 2005", претензій від роботодавця до нього не було, тому вважає, що позов, який пред`явлено більш ніж через два роки з часу припинення трудових відносин, є необґрунтованим. ОСОБА_1 також зазначив, що він не є належним відповідачем, оскільки як на даний час так і на час подання позову не перебував із ПП "Явір 2005" у трудових відносинах. Крім того, зазначив, що позовна заява не відповідає вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, оскільки позивач не сплатив судовий збір у встановленому законом порядку.

26.07.2019 р. ПП "Явір 2005" подало відповідь на відзив, зазначивши, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством відшкодування, яке виплачене 26.03.2019 р., тому з цього часу починається перебіг строку для пред`явлення позову. Також позивач зазначив, що факт припинення трудових відносин не звільняє працівника від обов`язку щодо відшкодування підприємству заподіяної шкоди. Крім того, вказав, що подана ним позовна заява відповідає вимогам цивільно - процесуального закону та оплачена судовим збором згідно закону.

Рішенням Кременецького районного суду від 28.11.2019 р. позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ПП «Явір 2005» шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу в розмірі 90 000 грн., а також судовий збір в розмірі 1350 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16500 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не подав доказів щодо порушення відповідачем його права, зокрема вважає, що позов подано передчасно, оскільки ПП «Явір - 2005» не зверталось до нього із попередньою вимогою про повернення коштів. При цьому відповідач посилається на статтю 993 ЦК України, частину першу статті 1191 ЦК України, частину першу статті 1172 ЦК України, а також на правові позиції Вищого господарського суду України та Верховного суду України, висловлені відповідно у постанові від 23.03.201 року та у постанові від 12.09.2011 року у справі № 33- 341. ОСОБА_1 зазначив також, що ПП «Явір 2005» у даному випадку не має права стягнення з нього коштів в порядку регресу, оскільки на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди в порушення вимог п. 21.3 ст. 23 Закону України № 1961-IV здійснювало експлуатацію транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності. Також вказав, що автомобіль не був закріплений за ним в установленому законом порядку, а ДТП відбулась не під час виконання трудових обов`язків. Крім того ОСОБА_1 посилається на те, що суд розглянув позовну заяву ПП «Явір 2005» за відсутності оригіналу документа про сплату судового збору за місцем розгляду справи, чим надав незаконну перевагу позивачу при вирішенні спору.

Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 висловив заперечення на ухвалу Кременецького районного суду від 27.11.2019 року, якою відмовлено в задоволення клопотання про надання оригіналів письмових доказів, посилаючись на те, що подані позивачем копії доказів є сумнівними.

Крім того, відповідач висловив заперечення на ухвалу Кременецького районного суду від 29.10.2019 р., якою відмовлено в задоволенні клопотання про відвід судді. ОСОБА_1 вказав, що суд розглянув справу без обов`язкової сплати судового збору за місцем розгляду справи, що свідчить про заінтересованість суду у вирішенні спору на користь позивача.

17.02.2020 року ПП «Явір 2005» подало відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що цивільно - правова відповідальність ПП «Явір 2005», як власника транспортного засобу ВАЗ 212140, була застрахована в АТ "Страхова група"ТАС" згідно договору № АК/5555201 від 16.02.2017 року. Однак, у страховика у даному випадку не виник обов`язок щодо виплати страхового відшкодування. ПП «Явір 2005» зазначило, що при поданні до Київського районного суду м. Полтави даного позову підприємство повністю сплатило судовий збір, що стверджується відповідними оригіналами платіжних доручень, тому Кременецький районний суд правильно прийняв позов до розгляду та вирішив спір. На момент вчинення ДТП ОСОБА_1 був штатним працівником ПП «Явір 2005», транспортний засіб був закріплений за відповідачем на підставі наказу №25-ОВД від 20.02.2017 року. Вина відповідача у вчиненні злочину встановлена вироком суду, з підприємства на користь потерпілих стягнуто моральну шкоду, яка їм виплачена, тому ці кошти підлягають стягненню з відповідача в порядку регресу. Позивач ПП «Явір 2005» зазначив, що ухвали Кременецького районного суду про відмову у задоволенні клопотання про надання доказів в оригіналі та про відмову у задоволенні клопотання про відвід судді відповідають вимогам цивільно - процесуального закону.

Клопотання ПП "Явір - 2005" від 03.08.2020 р. про забезпечення проведення судового засідання, призначеного на 06.08.2020 р. в режимі відеоконференція, із Київським районним судом міста Полтави задоволенню не підлягає, оскільки подане позивачем із порушенням установлених ч. 2 ст. 212 ЦПК України строків.

Представник ПП "Явір - 2005" належно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак в судове засідання апеляційного суду не з`явився. Представник підприємства 19.08.2020 року подав заяву про участь в судовому засідання в режимі відеоконференції.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання, ухвалила відмовити у його задоволенні, оскільки в порушення вимог частини 2 статті 212 ЦПК України заява подана після спливу п`яти днів до судового засідання.

Відповідач ОСОБА_1 також не з`явився в судове засідання, хоч був належно повідомлений про його час та місце. 19.08. 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційному суду заяву про відкладення розгляду справи, вказавши що він належно повідомлений про судове засідання. Відповідач посилається на те, що в Україні оголошено карантин, тому просить розглядати справу після закінчення режиму надзвичайної ситуації.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 п`ять разів звертався із клопотанням про відкладення розгляду справи, яка призначалась до розгляду в апеляційному суді на 19.03.2020 р., 08.04.2020 р., 30.04.2020 р., 09.06.2020 р., 02.07.2020 року, 6.08.2020 року, посилаючись на запровадження карантинних заходів.

Колегія суддів вважає, що дана заява до задоволення не підлягає з таких підстав.

В силу положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 в обґрунтування підстав відкладення розгляду справи не вказав, яким чином карантинні заходи перешкоджають розгляду справи чи явці його або представника до суду (перебування в режимі самоізоляції, обсервації, лікарняний в зв`язку із ознаками вірусного захворювання).

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. № 641 " Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 20 травня 2020 р. № 392 " Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Рівень епідемічної небезпеки встановлюється за результатом оцінки епідемічних показників та визначається рішенням Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, яке розміщується на офіційному інформаційному порталі Кабінету Міністрів України (за посиланням http://covid19.gov.ua).

Із змісту офіційного інформаційного порталу Кабінету Міністрів України (за посиланням http://covid19.gov.ua) видно, що станом на 20.08.2020 року Кременецький район, де проживає ОСОБА_1 , віднесено до зеленого, а місто Тернопіль до жовтого рівня епідемічної небезпеки, що в силу вимог Постанови Кабінету міністрів України № 641 від 22.07.2020 року не забороняє здійснення регулярних перевезень пасажирів автомобільним транспортом.

ОСОБА_1 згідно вимог статті 12 ЦПК України не навів належних доказів на підтвердження обставин відсутності між містами Тернопіль - Кременець транспортного сполучення та неможливості з`явився до суду.

При цьому, слід врахувати, що ОСОБА_1. мав можливість звернутись з клопотанням про проведення судового засідання у режимі відеоконференції, самостійно обравши зручне для себе територіальне розташування суду або поза його межами, чого ним та його представником здійснено не було. Відтак, навіть за наявності карантинних обмежень, ОСОБА_1 не був позбавлений права і можливості взяти участь у судовому засіданні.

Згідно із ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених сторін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що ПП «Явір - 2005» має право зворотної вимоги до відповідача, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_1 , який перебував у трудових відносинах ПП «Явір 2005», і підприємство виплатило потерпілим моральну шкоду згідно вироку суду.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Судом установлено, що з 20.02.2017 року по 07.04.2017 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПП «Явір 2005» на посаді водія, що підтверджується наказом про прийняття на роботу № 19-К від 17.02.2017 року та наказом про звільнення з роботи № 39 - К від 06.04.2017 року.

Вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 13.112018 р., який набрав законної сили, ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Вироком установлено, що 05 квітня 2017 року водій ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем «ВАЗ 212140», що належить ПП «Явір-2005». Виконуючи поворот, ОСОБА_1 не обрав безпечної швидкості руху, виїхав на тротуар, де здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які отримали тілесні пошкодження середньої важкості. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 06 березня 2019 року вирок Кременецького районного суду від 13.11.2018 року змінено, стягнено з ПП «Явір-2005» в користь потерпілих моральну шкоду - в користь ОСОБА_3 40 000 гривень, в користь ОСОБА_2 - 50 000 гривень, а всього 90000 гривень.

Згідно платіжних доручень № 849 від 26.03.2019 року та № 850 від 26.03.2019 року, ПП «Явір-2005» перерахувало на користь потерпілих зазначені суми заподіяної моральної шкоди.

У відповідності до частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

За змістом частини 1 статті З Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до частин першої та другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків; 2) нанесення прямої дійсної шкоди; 3) вина в діях або бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та шкодою, яка настала.

Згідно зі статтею 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Як зазначено в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація з якою працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого.

Отже, ПП «Явір-2005» фактично просить стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду, заподіяну підприємству злочином, що вчинений відповідачем. До правовідносин працівника та роботодавця з приводу матеріальної відповідальності за шкоду слід застосовувати положення глави IX Кодексу законів про працю України.

При таких обставинах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на правила, встановлені Кодексу законів про працю України, оскільки на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПП «Явір 2005», а тому на нього покладається обов`язок з відшкодування завданої матеріальної шкоди позивачу в результаті вчинення кримінального правопорушення, встановленого вироком суду.

Доводи про те, що ПП «Явір 2005» не зверталось до ОСОБА_1 із вимогою про добровільне повернення коштів, виплачених потерпілим ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки можливість використання досудового врегулювання спору є лише додатковим способом правового захисту, а право на звернення до суду за вирішенням спору з цих підстав не може обмежуватись. У зв`язку з цим посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові позиції Вищого господарського суду України та Верховного суду України, висловлені у постанові від 23.03.201 року та у постанові від 12.09.2011 року у справі № 33- 341 є безпідставними, оскільки вони стосуються інших правовідносин. Посилання відповідача на норми цивільного законодавства є необґрунтованими, оскільки порядок відшкодування шкоди, заподіяної працівником підприємству, врегульовано нормами Кодексу законів про працю України, а не нормами ЦК України.

Доводи ОСОБА_1 про те, що автомобіль ВАЗ 212140 не був за ним закріплений і ПП «Явір 2005» здійснювало експлуатацію транспортного засобу без полісу обов`язкового страхування, тому не набуло право зворотної вимоги (регресу), не відповідає обставинам справи.

З цього приводу представник позивача вказав, що транспортний засіб був закріплений за відповідачем на підставі наказу № 25 ОВД від 20.02. 2017 року, а цивільно - правова відповідальність ПП «Явір 2005», як власника транспортного засобу ВАЗ 212140, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб, була застрахована в АТ "Страхова група "ТАС", згідно до договору №АК/5555201 від 16.02.2017 року. Вказані обставини були відомі ОСОБА_1 та досліджувались судом під час розгляду цивільних позовів потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під час кримінального провадження про обвинувачення відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Вказане підтверджується копією наказу ПП «Явір 2005» від 20.02.2017 року №25 ОВД та копією полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК-5555201, що долучені до матеріалів справи за клопотанням позивача.

Разом з тим, відповідач згідно статей 12, 43, 81, 83 ЦПК України не подав доказів про те, що автомобіль не був застрахований та не був закріплений за ним в установленому законом порядку, а ДТП відбулась не під час виконання трудових обов`язків.

Статтею 33 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності наземних транспортних засобів" визначено дії осіб у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати).

Пунктами 33.1., 33.1.4 указаної норми визначено, що в разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Відповідно до ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності наземних транспортних засобів", для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Пунктом 37.1.3 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності наземних транспортних засобів" визначено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди;

У справі відсутні докази про те, що ОСОБА_1 , як водій транспортного засобу ВАЗ 212140, належного ПП "ЯВІР_2005", цивільно-правова відповідальність якого була застрахована, виконав вимоги, визначені Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності наземних транспортних засобів", а у страховика виник обов`язок щодо здійснення страхового відшкодування.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд розглянув позовну заяву ПП «Явір 2005» за відсутності оригіналу документу про сплату судового збору за місцем розгляду справи колегія суддів вважає безпідставними. Судом установлено, що при поданні позовної заяви до Київського районного суду м. Полтави ПП "ЯВІР_2005" повністю сплатило судовий збір, що стверджується наявними у справі доказами. Після направлення цивільної справи в порядку п.1 частини 1 статті 31 ЦПК за підсудністю до іншого суду, останній не вправі повертати заяву, посилаючись на відсутність належних доказів сплати судового збору, оскільки після відкриття провадження у справі положення статті 185 ЦПК застосовуватись не можуть, а визначальним є сам факт сплати судового збору, що підтверджується відповідними документами, та надходження суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Отже заперечення, висловлені ОСОБА_1 на ухвалу Кременецького районного суду від 29.10.2019 року, якою відмовлено в задоволенні його клопотання про відвід судді з підстав неоплати судового збору за подання позовної заяви, не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 висловив заперечення на ухвалу Кременецького районного суду від 27.11.2019 року, якою відмовлено в задоволенні його клопотання про надання оригіналів письмових доказів. Із змісту клопотання ОСОБА_1 видно, що він просив зобов`язати ПП "ЯВІР_2005" надати суду для огляду оригінали всіх письмових доказів, копії яких були долучені до позовної заяви, та документи, на підставі яких був винесений наказ про його звільнення, у тому числі оригінал його заяви про звільнення за угодою сторін від 06.04.2017 року.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 03.03.2019 року зобов`язано ПП "ЯВІР_2005" надати оригінали документів, копії яких були долучені позивачем до позовної заяви, для огляду їх в судовому засіданні.

На виконання вимог указаної ухвали ПП "ЯВІР_2005" в судовому засіданні 2.07.2020 року, надано усі оригінали документів, на які посилався ОСОБА_1 , та встановлено їх відповідність копіям, засвідченим належним чином. Отже, обставини, висловлені ОСОБА_1 в запереченнях на ухвалу суду першої інстанції від 27.11.2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання про надання письмових доказів в оригіналі не можуть бути підставою для скасування правильного судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ПП "ЯВІР_2005" просить стягнути з ОСОБА_1 в його користь 4000 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом у зв`язку з розглядом справи в апеляційному суді. На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, підприємство надало: ордер на надання правової допомоги серії ПТ № 104480, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Фуголь С.А., копію додатку № 2 до договору №6 про надання правової допомоги від 27.02.2019 року, у якому відображено опис виконаних робіт (наданих послуг), акт прийому - передачі наданих послуг згідно указаного договору та квитанцію про оплату № 21 від 17.02.2020 року.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

Ураховуючи надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката для розгляду справи в суді апеляційної інстанції, докази відправлення позивачем на адресу відповідача ОСОБА_1 копії відзиву на апеляційну скаргу, у якому містилося клопотання ПП "ЯВІР_2005" про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що підтверджується документом про оплату, та відсутність поданого відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь ПП "ЯВІР_2005" 4000 гривень на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстав для її задоволення та скасування рішення суду немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кременецького районного суду від 28.11.2019 р. - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1) на користь приватного підприємства "Явір 2005" (, 36007, вул. Хлібозаводська, 7, м. Полтава) 4000 грн. (чотири тисячі гривень) витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду апеляційної інстанції складена 20 серпня 2020 року.

Головуючий

Судді