Справа № 486/466/20
Провадження № 22ц/812/1331/20 Головуючий у 1-й інстанції Волкова О.І.
Категорія 59 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 серпня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Коломієць В.В.,

із секретарем: Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 , яка подана

від її імені адвокатом Петриною Оленою Володимирівною

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 червня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Волкової О.І. в місті Южноукраїнську Миколаївської області о 12 годині 48 хвилині, зі складанням його повного тексту 24 червня 2020 року, по справі

за позовом

ОСОБА_2

до Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області

Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(далі - Южноукраїнська держнотконтора),

треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

виконавчий комітет Южноукраїнської міської ради Миколаївської області

(далі - виконком міськради)

про звільнення майна з-під арешту

В С Т А Н О В И Л А:

18 березня 2020 року ОСОБА_2 , діючи через свого представника - адвоката Петрину О.В. звернулась до суду з позовом до Южноукраїнської держнотконтори, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і виконком міськради, та просила про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності їй та її синам - третім особам ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , та який накладено 17 липня 1997 року рішенням Южноукраїнського міського суду.

Позивач посилалася на те, що про наявність арешту дізналася випадково, коли звернулася до центру адміністративних послуг з метою здійснення своєї реєстрації у належній їй та її синам квартирі.

Підставою для накладення арешту на квартиру зазначено рішення Южноукраїнського міського суду, але процесуального документу, на підставі якого реєстратором відповідача були внесені такі відомості, не має, як не має і даних, які б свідчили про наявність цивільної або іншої справи, за матеріалами якої були прийняті заходи забезпечення позову.

За такого просила скасувати накладений арешти, звернувшись до суду з позовом в порядку цивільного судочинства за загальним позовним провадженням.

У письмовій заяві, яка надійшла від відповідача на поданий ОСОБА_2 позов, Южноукраїнська держнотконтора не заперечувала проти задоволення позову, та у попередніх листах повідомляла, що у матеріалах контори та державному нотаріальному архіві копії судового рішення, на підставі якого було внесено обтяження щодо квартири, не збереглося.

Третіми особами також подані клопотання про те, що вони не заперечують проти задоволення позову.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 червня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що позивачем свої вимоги не доведені за допомогою належних доказів, не залучено належного відповідача, та фактично стосуються не зняття арешту з квартири, а правомірності дій державного реєстратора з внесення обтяжень відносно нерухомого майна, що належить позивачці.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 , діючи через свого представника - адвоката Петрину О.В., посилаючись на порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду та постановити нове про задоволення її позову.

Зазначала про те, що з липня 1997 року змінився склад співвласників спірної квартири, а наявність арешту на це майно перешкоджає його вільному користуванні, передусім, їй як співвласнику квартири. Здійсненими пошуками встановити процесуальний документ та справу, за якою міг бути накладено арешт, не вдалося, а тому тільки через подачу позову та нове судове рішення позивач може вирішити питання про скасування обмежень, прийнятих відповідачем як реєстратором.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

За матеріалами справи позивач та треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 25 лютого 1998 року і 27 липня 2000 року є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , внаслідок судових рішень з розділу спірної квартири, як спільного майна подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , а також погашення ОСОБА_5 заборгованості зі сплати аліментів на спільних дітей за рахунок частки належного йому майна (а.с.7-12). Таке право спільної сумісної власності позивача та третіх осіб зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с.11).

Разом з тим, 22 січня 2020 року позивачу ОСОБА_2 стало відомо про наявність арешту, накладеного 17 липня 1997 року на квартиру АДРЕСА_1 за рішенням Южноукраїнського міського суду, із зазначенням попередніх співвласників: позивача ОСОБА_2 та її колишнього чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13, 18).

На звернення позивача ОСОБА_2 з приводу з`ясування обставин накладення арешту, Южноукраїнським міським судом Миколаївської області повідомлено про відсутність справи та судового документу, на підставі якого могли бути прийняті заходи забезпечення позову (а.с.15).

Відсутній такий процесуальний документ і в Южноукраїнському бюро технічної інвентаризації, та у реєстратора Южноукраїнської держнотконтори (а.с.14, 16-17).

Тобто на час звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна позивач ОСОБА_2 , як співвласниця квартири, позбавлена вирішення такого питання у відповідності до положень статті 158 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю цивільної справи та судового рішення про накладення арешту на квартиру.

В той же час вирішення такого питання не можна віднести і до адміністративної юрисдикції, оскільки позивачем не оспорюється порядок та процедура вчинення реєстраційних дій відповідачем щодо перенесення даних з одного реєстру до іншого, навпаки, наявність відповідного обтяження пов`язується ОСОБА_2 виключно з обмеженням її прав, як власника майна, на утримання, користування та відчуження належного їй майна.

Так, Велика Палата Верховного Суду (ВП ВС) при розгляді справи №524/8406/17 у своєї постанові від 29 травня 2019 року та у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі №504/1438/14а визначила, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто за передбачених законом умов, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає в наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Відтак, висновки суду першої інстанції стосовно того, що порушення прав позивача пов`язано виключно з діями реєстратора, як суб`єкта владних повноважень, є помилковими.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 368 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відтак, за відсутності цивільної справи та відповідного процесуального документу суду, на підставі якого у 1997 році могло бути прийнято обтяження щодо спірної квартири, та наявність цього застереження у відповідному державному реєстрі, позбавляє позивачку, як співвласника майна, права на вільне володіння, користування та розпорядження належною їй часткою майна, та створює їй, передусім, перешкоди.

Тому колегія суддів доходить висновку, що позивач обґрунтовано звернулася до суду з цивільним позовом, обравши такий спосіб усунення перешкод у здійсненні нею права власності.

Оскільки під час внесення відомостей про накладення арешту на квартиру співвласником квартири була позивачка, а відомості щодо арешту внесені на підставі неіснуючого судового рішення, то її вимоги підлягають задоволенню частково, так як підстав для зняття арешту за неіснуючим судовим рішення немає, але є усі підстави для звільнення квартири з-під арешту шляхом виключення таких відомостей, що внесені відповідачем до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна .

Отже, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, а його висновки стосовно того, що цей спір має розглядатися за правилами адміністративної юрисдикції, є помилковими.

За таких обставин, враховуючи положення пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду скасувати та постановите нове, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково, та звільнити майно з-під арешту.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана від її імені адвокатом Петриною Оленою Володимирівною, - задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 червня 2020 року - скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 про зняття арешту - задовольнити частково.

Звільнити квартиру АДРЕСА_1 з-під арешту шляхом виключення відомостей, внесених Южноукраїнською державною нотаріальною конторою до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 10 липня 2006 року о 09.36.53 за №3436856 (архівний запис, дата виникнення 17 липня 1997 року № реєстру: 66062-1172, підстава виникнення: рішення Южноукраїнського міського суду б/н).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий О.О. Ямкова

Судді С.Ю. Колосовський

В.В. Коломієць