ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/553/20 Доповідач - Ткач З.Є.
Категорія - 304090000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

розглянувши у письмовому провадженні, без повідомлення учасників цивільну справу №607/27925/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 лютого 2020 року, ухваленого суддею Грицай К.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування коштами та інфляційних витрат,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування коштами та інфляційних втрат.

Позов обґрунтовував тим, що на виконанні державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції знаходиться виконавчий лист №1915/2018/2012 від 30.04.2013 року з виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 11.02.2013 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 131 884,50 грн. та судового збору в сумі 1318,84 грн.

В даний час борг відповідачем не сплачено.

З врахуванням наведеного позивач просить стягнути з відповідача в його користь суму відсотків за користування коштами та інфляційних втрат в розмірі 74988 грн. 49 коп.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 лютого 2020 року вирішено:

"Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування коштами та інфляційних втрат- задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 кошти в сумі 11890 (одинадцять тисяч вісімсот дев`яносто) грн. 59 коп. за прострочення грошового зобов`язання.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.".

Не погодившись із даним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних збитків в сумі 39918 грн 92 коп. та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань в розмірі 23178 грн. 98 коп. скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити вищенаведені позовні вимоги.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що грошове зобов`язання за рішенням суду визначено саме у гривні. Так, предметом спору у справі є рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №1915/20181/2012 від 11.02.2013 року, яке не виконувалось відповідачкою протягом тривалого часу.

Вказав, що він скористався свої процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ, яка була задоволена судом, а відтак з цієї дати валютою заборгованості є гривня, тому нарахування індексу інфляції на дану заборгованість є правомірним.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Однак, відзив на апеляційну скаргу не надійшов. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику, як малозначна.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Враховуючи те, що висновки суду щодо вирішення судом позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування коштами не оспорюються, відтак відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено наступні обставини, які не заперечувались сторонами.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.02.2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу задоволено та вирішено стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 131 884,50 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 1318,84 грн. Як вбачається зі змісту рішення суду, вказаний борг виник із договору позики, згідно якого ОСОБА_1 передав відповідачці ОСОБА_2 кошти в сумі 5000,00 доларів США до 21.10.2010.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 09.04.2013 року апеляційна скарга ОСОБА_2 відхилена, а рішення Тернопільського міськрайонного суду від 11 лютого 2013 року залишено без змін.

В даний час на виконанні державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції знаходиться зведене виконавче провадження №38565073 від 10.06.2013 року з виконання виконавчого листа №1915/637/2012 від 15.05.2012 року Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про стягнення солідарно з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» 221318,46 грн., виконавчого листа №1915/2018/2012 від 30.04.2013 року Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 коштів в розмірі 131884,50 грн. та сплачений судовий збір в сумі 1318,84 грн., виконавчого листа №607/9294/13-ц від 20.09.2013 Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 47958 грн. та судовий збір в сумі 479,58 грн.

Як вбачається з листа Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції від 25.11.2019 року №38927/05 згідно ВП №38381522 щодо примусового виконавчого листа №1915/20181/2012 від 30.04.2013 року Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 коштів в розмірі 131 884,50 грн. та сплачений судовий збір в сумі 1318,84 грн., не стягнуто боргу в розмірі 132 007 грн. 45 коп.

19.12.2019 року відповідач ОСОБА_2 сплатила заборгованість згідно вищезазначеного рішення суду в сумі 133034,99 грн., що підтверджено квитанцією АТ КБ «Приват Банк».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що індексації підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а не іноземна валюта, положення частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного виключно у гривнях.

Однак колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду виходячи з такого.

Правовий аналіз положень ст. 526, ст. 599, ст. 611, ст. 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором (договором позики), яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18), від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, відповідно дія норми частини другої ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Як вбачається з рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.02.2013 року року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті кошти, визначені у грошовій одиниці України - гривні. У мотивувальній частині рішення суду зазначено про стягнення заборгованості у гривні з визначенням її розміру відповідно до курсу долара США на час ухвалення рішення. При цьому у рішенні суду відсутня вказівка про можливу зміну суми заборгованості у подальшому у зв`язку із зміною курсу долара США (а.с.6-7).

У межах виконавчого провадження стягнення заборгованості відбувалося у гривнях без прив`язки до суми боргу, визначеного у доларах США, та зміни курсу долара США.

Наведене дає підстави для висновку, що мало місце прострочення боржника (відповідачки) з виконання нею грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Відтак, кредитор (позивач) має право на отримання сум, передбачених частиною другою ст.625 ЦК України, у тому числі інфляційних втрат, за увесь час прострочення, тобто з 02.12.2016 року до 02.12.2019 року.

У підтвердження вимоги про стягнення інфляційних втрат на суму 39918 грн. 92 коп. позивач надав суду розрахунок.

Ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції відповідачка не подала належних і допустимих доказів, які б спростовували правильність проведеного розрахунку інфляційних втрат.

Колегія суддів, перевіривши наданий розрахунок, приходить до висновку, що він проведений у відповідності до Рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 362-97р.

Розрахунок інфляційних втрат здійснювався за такою формулою: інфляційні нарахування = (сума боргу) х (індекс інфляції) /100% - сума боргу.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 інфляційних втрат у сумі 39918 грн. 92 коп. є обґрунтованими і підлягають до задоволення, відповідно, рішення суду першої інстанції в цій частині - скасуванню.

Щодо стягнення відсотків за користування коштами колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У даному випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

Такі правові висновки, узгоджуються також із позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку в частині відмови у стягненні пені.

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, у тому числі, на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3)

Відповідно частин 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1152 грн. 60 коп.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 576 грн. 30 коп.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 надав орієнтовний розрахунок судових витрат. Відповідно до якого позивач очікує понести судові витрати у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції орієнтовно в розмірі 5000 грн.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Враховуючи те, що позивачем не подано доказів, на підтвердження понесених судових витрат в сумі 5000 грн., колегія суддів не здійснює розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до вимог абз. 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 лютого 2020 року в частині відмови у стягненні інфляційних витрат скасувати та постановити нове, яким стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) інфляційні витрати за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 39918 (тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот вісімнадцять гривень) грн. 92 (дев`яносто дві) коп.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) в розмірі 576 (п`ятсот сімдесят шість) грн. 30 (тридцять) коп.

В решті рішення суду Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена 17 серпня 2020 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.