Єдиний унікальний номер: 378/766/20
Провадження № 2/378/242/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2020 р. Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді: Гуртовенко Р. В.

за участю секретаря: Мельник Н.Д.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт. Ставище Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Розкішнянської сільської ради Ставищенського районного Київської області, про визнання в порядку виділення частки в спільному майні подружжя права власності на частину житлового будинку та права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

До суду з вказаним позовом звернулася ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішенням виконкому Розкішнянської сільської ради депутатів трудящих від 11.04.1977 року №7 «Розгляд заяв громадян села Розкішна» ОСОБА_2 наданий дозвіл на будівництво житлового будинку на закріпленій на ній земельній ділянці. На підставі рішення виконкому Ставищенської районної ради від 06.06.1977 року №29 отримано свідоцтво на забудову індивідуальної садиби та будівельний паспорт на земельну ділянку виданий технічним бюро при Київському обласному відділі в справах будівництва та архітектури. Як вбачається з погосподарських книг Розкішнянської сільської ради за 1986-1990 роки та договору купівлі-продажу посвідченого 26 вересня 1987 року, ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний будинок визнано рішенням виконавчого комітету Ставищенської районної ради народних депутатів №153 від 1 1.10.1988 року. Станом на 1998 рік на земельній ділянці по АДРЕСА_1 був розташований вказаний житловий будинок (який в майбутньому мав використовуватися як літня кухня), та фундамент незакінченого будівництвом житлового будинку готовністю 11%. 21 травня 1998 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив вищевказаний житловий будинок. Проте предметом договору купівлі-продажу є добудований житловий будинок, розмір жилої площі 28,0 кв.м, право власності на який через рік визнано виконкомом Ставищенської районної ради а фундамент незакінченого будівництвом житлового будинку готовністю 11% не може мати житлової площі. Таким чином, об`єктом договору був вищевказаний житловий будинок та житловий будинок незакінчений будівництвом (фундамент), процент готовності якого складав 11 %. Право користування земельною ділянкою перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 .. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, спадкоємицею за законом першої черги, яка прийняла спадщину, подавши в 6-ти місячний термін після смерті спадкодавця, заяву про прийняття спадщини до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори, є дружина - ОСОБА_1 .. Сини спадкодавця ОСОБА_4 та ОСОБА_4 подали заяви про відмову від прийняття спадщини. 21.05.2015 року проведено технічну інвентаризацію житлового будинку по АДРЕСА_1 . Державний нотаріус Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Тютюн І.М. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину майно через відсутність державної реєстрації права власності на житловий будинок. Враховуючи, що ОСОБА_4 , перебуваючи в шлюбі з нею в 1998 році придбав у встановленому порядку житловий будинок АДРЕСА_1 та незакінчений будівництвом будинок (фундамент), у відповідності до статей 22,28 КпШС України, вказаний будинок став їхньою спільною сумісною власністю подружжя і в разі поділу належав би їм у рівних частках.

Позивач просить визнати за нею в порядку виділення частки в спільному майні подружжя право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 та право власності в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_4 на Ѕ частину вказаного житлового будинку.

В підготовче судове засідання позивач не з`явилася, в позовній заяві просить розглядати справу без її участі.

Представник відповідача Розкішнянської сільської ради Ставищенського району Київської областів підготовче судове засідання не прибув, до суду із даної сільської ради подано заяву про визнання позовних вимог та розгляду справи у відсутність представника сільської ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, розглянувши матеріали справи, перевіривши письмові докази, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Встановлено, що рішенням виконкому Розкішнянської сільської ради депутатів трудящих від 11.04.1977 року №7 «Розгляд заяв громадян села Розкішна» ОСОБА_2 наданий дозвіл на будівництво житлового будинку на закріпленій на ньому земельній ділянці, що підтверджується архівним витягом №05-04/146 від 30.06.2020 року (а.с. 12).

На підставі рішення виконкому Ставищенської районної ради від 06.06.1977 року №29 отримано свідоцтво на забудову індивідуальної садиби та будівельний паспорт на земельну ділянку виданий технічним бюро при Київському обласному відділі в справах будівництва та архітектури (а.с. 13, 14-17).

Як вбачається з погосподарських книг Розкішнянської сільської ради за 1986-1990 роки та договору купівлі-продажу посвідченого 26 вересня 1987 року секретарем виконкому Розкішнянської сільської ради Ставищенського району Київської області за реєстром №31, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купив житловий будинок АДРЕСА_1 , критий шифером житловою площею 28,0 кв.метри (а.с. 18, 19).

Право забудови земельної ділянки перейшло до ОСОБА_3 , що підтверджується відміткою на будівельному паспорті (а.с. 13).

Право власності на вказаний будинок визнано рішенням виконавчого комітету Ставищенської районної ради народних депутатів №153 від 11.10.1988 року «Про виконання робіт по обліку житлової площі і оформлення права власності на житлові будинки с. Розкішна та Іванівка Ставищенського району Київської області», яким затверджено рішення виконкому Розкішнянської сільської ради Ставищенського району Київської області №38 від 14.07.1988 року "Про затвердження списків власників будівель по сільській Раді для одержання свідоцтв про право власності", де значиться власником житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , що підтверджується архівним витягом №05-04/147 від 30.06.2020 року (а.с. 20).

Станом на 1998 рік на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташований вказаний житловий будинок (який в майбутньому мав використовуватися як літня кухня), та фундамент незакінченого будівництвом житлового будинку готовністю 11% (а.с. 25).

21 травня 1998 року ОСОБА_3 продав, в ОСОБА_4 купив розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 житловий будинок, житловою площею 28 м2 та незакінчений будівництвом будинок готовністю 11% (фундамент). Договір купівлі-продажу складено та посвідчено державним нотаріусом Ставищенської районної державної нотаріальної контори Цимбалюк В.М. за реєстром №1004. Зазначеним в договорі об`єктом є «житловий будинок незакінчений будівництвом, готовністю 11%, розмір жилої площі 28,0 кв.м», який «належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Розкішнянською сільською Радою 26.09.87 року за реєстром №31» (а. с. 21). Проте предметом договору купівлі-продажу, посвідченого Розкішнянською сільською Радою 26.09.87 року за реєстром №31 був добудований житловий будинок, розмір жилої площі 28,0 кв.м, право власності на який через рік визнано виконкомом Ставищенської районної ради, а фундамент незакінченого будівництвом житлового будинку готовністю 11% не може мати житлової площі. Таким чином, об`єктом договору був вищевказаний житловий будинок та житловий будинок незакінчений будівництвом (фундамент), готовність якого складала 11%.

Право користування земельною ділянкою перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , що відображено в земельно-шнуровій книзі і підтверджується випискою із земельної шнурової книги села Розкішна №648 від 01.07.2020 року (а.с. 24).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, спадкоємицею за законом першої черги, яка прийняла спадщину, подавши в 6-ти місячний термін після смерті спадкодавця, заяву про прийняття спадщини до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори, є дружина - ОСОБА_1 . (а.с. 41). Сини спадкодавця ОСОБА_4 та ОСОБА_4 подали заяви про відмову від прийняття спадщини, що вбачається із матеріалів спадкової справи (а.с. 41зв., 42).

Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок виготовленого станом на 21.05.2015 року інвентаризаційна вартість житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 становила 39620 гривень ( з врахуванням ПДВ). При розрахунку вартості майна станом на 09.07.2020 року використаний калькулятор інфляції Державної служби статистики України на офіційному сайті http://www.ukrstat.gov.ua/. Станом на 09.07.2020 року індекс споживчих цін (індекс інфляції ) за липень 2020 року відсутній. Інвентаризаційна вартість житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 з врахуванням інфляції становить 60301,64 гривень (а.с. 27).

Як вбачається з довідки КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» №1075 від 25.05.2015 року реєстрація права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 до 01.01.2013 р. не була проведена (а.с. 65).

Державний нотаріус Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Тютюн І.М. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину майно через відсутність державної реєстрації права власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 26).

В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно інформація щодо державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 відсутня, що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною ч. 1 ст. 3 вказаного Закону передбачено обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав.

Частинами 2, 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

До набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як: Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним Кодексом України (2003 року) та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

На час придбання будинку, питання набуття права власності регулювались Цивільним Кодексом УРСР.

Відповідно до ст. 224 Цивільного Кодексу УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно вимог ст. 227 Цивільного Кодексу УРСР (1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

За змістом статтей 128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно статей 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР, діючих на час придбання, житловий будинок був спільною сумісною власністю подружжя і в разі поділу належав їм у рівних частках.

Відповідно до вимог частин 1, 4 статті 30 ЗК України (в редакції чинній на 21 травня 1998 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України, чинної на час набуття вказаної земельної ділянки, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, були визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок».

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Як зазначив Пленум Верховного Суду України в п.п. „ґ" п. 18 Постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства" при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України 1990 р. до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Отже, запис у земельно-кадастрових документах посвідчував право користування земельною ділянкою ОСОБА_3 станом на 21 травня 1998 року (час укладення договору купівлі-продажу). Відповідно до статті 30 Земельного Кодексу України 1990 року ОСОБА_4 при придбанні будівель і споруд, розташованих на земельній ділянці по АДРЕСА_1 перейшло від ОСОБА_3 право користування на вищевказану земельну ділянку, що було відображено в погосподарському обліку та земельно-кадастровій документації.

Відповідно до ст. 25 ЦК України в момент смерті припиняється цивільна правоздатність фізичної особи.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що в першу чергу право на спадкування мають переживше подружжя, діти та батьки спадкодавця.

Згідно до ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Як вбачається із частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ст.1296 ЦК України).

З роз`яснень п. 23 Постанови № 7 Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що при наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Згідно із ч. 5 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Таким чином, ОСОБА_1 слід повернути з Державного бюджету 50 відсотків сплаченого нею судового збору, а саме - 420,40 гривень.

Керуючись ст. ст. 128, 153, 224, 227 ЦК УРСР (1963 року), ст. ст. 15, 182, 1217, 1218, 1220, 1222, 1223 ч. 2, 1268 ч. 1, 1261, 1269, 1270 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 22, 28 КпШС УРСР, ст. ст. 2, 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст. ст. 22, 23, 30 ЗК України (1990 року), ст. ст. 4, 10, 12, 81, 141, 200, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку виділення частки в спільному майні подружжя право власності на Ѕ (одну другу) частину житлового будинку АДРЕСА_1 та право власності в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_4 на Ѕ (одну другу) частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 38,30 м2, житловою площею 11,5 м2.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків сплаченого нею судового збору, а саме - 420(чотириста двадцять) гривень 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Ставищенський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Р. В. Гуртовенко