Справа № 683/268/19
03 серпня 2020 року м. Старокостянтинів
Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області
в складі: головуючої - судді Сагайдак І.М.
секретаря Повзун С.В.
з участю: позивача ОСОБА_1 та його представника -
адвоката Віхерко Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Старокостянтинів цивільну справу №683/268/19, 2/683/92/2020 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна,
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 і просить:
- встановити факт його проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 у період з 15 червня 2013 року по 27 липня 2016 року;
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, вказує, що у період з 15 червня 2013 року по жовтень 2013 року він та відповідачка проживали спільно однією сім`єю по АДРЕСА_2 , а з жовтня 2013 року по 27 липня 2016 року як подружжя без реєстрації шлюбу по АДРЕСА_1 . У зазначений період проживання із відповідачкою у них були відносини, які притаманні сім`ї. Зазначає, що вони були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, їхні діти від попередніх шлюбів проживало разом із ними, вони разом відпочивали та ставились один до одного як чоловік та дружина. Проживаючи з відповідачкою, він займався підприємницькою діяльністю, а тому числі перевезенням вантажів, іншими роботами, утримував їх з відповідачкою дітей від попередніх шлюбів, вкладав свої кошти для забезпечення їхнього побуту, оплачував комунальні послуги.
У період спільного проживання ними 21 жовтня 2013 року за спільні кошти було придбано житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1 , право власності на які було зареєстровано за відповідачкою.
У листопаді 2018 року між ними почали виникати непорозуміння та сварки на побутовому грунті, через що відповідачка не визнає його право на половину житлового будинку та земельної ділянки, а тому у нього виникла необхідність у встановленні факту їх проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу та поділу спільної сумісної власності подружжя у виді житлового будинку та земельної ділянки.
Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06 лютого 2019 року в порядку забезпечення позову за заявою ОСОБА_1 накладено арешт на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .
Протокольною ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2019 року встановлено особу відповідачки, яка у зв`язку із реєстрацією шлюбу, що мала місце 22 лютого 2019 року, змінила прізвище ОСОБА_2 на ОСОБА_2 .
Протокольною ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 03 серпня 2020 року постановлено провести по справі заочний розгляд.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Віхерко Н.О. підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просить позов задоволити з підстав, викладених у позовній заяві.
Відповідачка ОСОБА_2 , яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, до суду не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не подавала.
Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 30 серпня 1994 року по 14 червня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 , що підтверджується паспортними даними позивача.
27 липня 2016 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із відповідачкою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 27 липня 2016 року.
22 лютого 2019 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб із ОСОБА_8 й після державної реєстрації шлюбу отримала прізвище ОСОБА_2 , що підтверджується копією актового запису про шлюб №219 від 22 лютого 2019 року.
Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 21 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Голуб О.Є., зареєстрованим в реєстрі за №1955, відповідачка придбала у ОСОБА_9 житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , зареєструвавши своє право власності на цей будинок у встановленому законом порядку, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №11226464 від 21.10.2013 року та №145445017 від 15.11.2018 року.
розташована по АДРЕСА_1 , та зареєструвала своє право власності на цю земельну ділянку, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №11233066 від 21.10.2013 року та №154438200 від 30.01.2019 року.
Укладаючи вищезазначені договори купівлі-продажу, на підставі яких відповідачка набула право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку, остання у пункті 16 кожного із договорів зазначила, що на момент укладення договору вона в шлюбі не перебуває, і грошові кошти, що витрачаються нею на придбання житлового будинку та земельної ділянки за цими договорами, не є спільною сумісною власністю та є її особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю житлового будинку і земельної ділянки, у тому числі відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні.
Згідно з ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до ч.1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків.
Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).
За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на
основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).
На підтвердження факту проживання із відповідачкою ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 15 червня 2013 року по 27 липня 2016 року, а також факту придбання ними у цей період за спільні кошти житлового будинку та земельної ділянки, позивач посилався на показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , а також надав письмові докази, зокрема квитанції про оплату комунальних послуг, подяки дирекції ЗОШ №7 м. Старокостянтинів, де навчався його син ОСОБА_4 , та фотосвітлини.
Так, допитаний судом свідок ОСОБА_9 показав, що був власником будинку по АДРЕСА_1 . З ОСОБА_1 він познайомився за рік чи за два до продажу будинку, однак з ким він проживав йому було не відомо. В подальшому ОСОБА_1 виявив бажання придбати у нього житловий будинок та приїхав оглянути його разом із ОСОБА_2 . Тоді він побачив ОСОБА_2 перший раз і зрозумів, що вона і ОСОБА_1 є подружжям. У той же день вони у нотаріуса уклали договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. При цьому, вказує, що між ними була домовленість, згідно якої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передають йому половину вартості житлового будинку та земельної ділянки, а після укладення договору купівлі-продажу - решту суми. Коли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали житловий будинок, то він з ними почав дружити сім`ями й він був упевнений, що вони є подружжям.
Свідок ОСОБА_3 , яка є дружиною ОСОБА_9 , показала, що знала ОСОБА_1 до продажу житлового будинку, як особу, яка мала намір придбати будинок. ОСОБА_2 до продажу будинку вона не знала та ніколи не бачила, лише після того, як вони з чоловіком продали будинок, то почали дружити із ОСОБА_2 , які проживали разом у придбаному будинку як подружжя. Свідок також вказала, що їй не відомо на кого оформлявся договір купівлі-продажу житлового будинку, однак пам`ятає, що між ними була домовленість щодо оплати за будинок, а саме половину коштів ОСОБА_1 мав передати спочатку при укладенні договору купівлі-продажу, а решту - частинами на протязі року. Вказує, що саме ОСОБА_1 на протязі року передавав їм з чоловіком решту коштів за будинок.
Надаючи оцінку показанням свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , суд враховує, що зазначені свідки не повідомили суду про конкретні факти, на підставі яких суд міг би зробити висновок про наявність між сторонами на момент придбання спірного житлового будинку та земельної ділянки усталених сімейних стосунків, які притаманні подружжю, оскільки зазначені свідки показали, що познайомились із відповідачкою лише під час оформлення договорів купівлі-продажу. Зазначені свідки, які почали спілкуватись із сторонами після відчуження їм спірного житлового будинку та земельної ділянки, також не повідомили про конкретні факти, які б вказували на те, що сторони проживають як одна сім`я після придбання будинку, а висловили свою думку, яка ґрунтувалась на спостереженні за позивачем та відповідачкою вже після того, як останні почали проживати у придбаному будинку.
Крім того, суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_3 щодо домовленості із ОСОБА_1 про оплату вартості житлового будинку та земельної ділянки частинами, та передачу останнім на протязі року після укладення договорів грошових коштів за житловий будинок та земельну ділянку, оскільки такі їх показання суперечать умовам договорів купівлі-продажу від 21 жовтня 2013 року, які зокрема, у присутності нотаріуса підписані свідком ОСОБА_9 .
Так, у п.4 договору купівлі-продажу житлового будинку від 21 жовтня 2013 року ОСОБА_9 та ОСОБА_2 , підписавши цей договір, підтвердили що продаж вчинено за
148505 грн., які покупець сплатила, а продавець одержав повністю до підписання цього договору. Також своїми підписами на договорі сторони підтвердили факт повного розрахунку за проданий житловий будинок (п.5 договору).
У п.7 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 жовтня 2013 року ОСОБА_9 та ОСОБА_2 , підписавши цей договір, підтвердили що продаж спірної земельної ділянки вчинено за 2753 грн., а також, що ця сума повністю сплачена покупцем готівкою і отримана продавцем особисто до підписання цього договору, на час підписання цього договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків.
Що стосується досліджених судом письмових доказів, наданих позивачем, то вони також не доводять факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спірний період.
Так, надані позивачем квитанції на оплату послуг водопостачання, які датовані червнем 2014 року (а.с.9) та червнем 2015 року (а.с.8), не містять жодних відомостей про абонента та адресу, за якою надавались такі послуги та здійснюється оплата, а також у квитанції відсутні відомості про платника.
У квитанції від 24.03.2015 року (а.с.8) є відомості про абонента: « ОСОБА_5. » та зазначена адреса, за якою надано послуги по водопостачанню: «АДРЕСА_4», однак відомості про платника зазначених послуг відсутні. Аналогічні відомості містить і квитанція про оплату послуг з газопостачання, датована квітнем 2016 року (а.с.10).
Отже, представлені позивачем суду вищезазначені квитанції не свідчать про оплату саме ним комунальних послуг, які надавались за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідно не є підтвердженням спільного проживання позивача та відповідачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Надані позивачем фотосвітлини, на яких зображений ОСОБА_1 разом із, з його слів, ОСОБА_2 та їх дітьми від попередніх шлюбів, з яких неможливо визначити їх дату, а також подяка адміністрації школи, датована 19 червня 2014 року та адресована батькам « ОСОБА_1 та ОСОБА_2 » без будь-яких підписів та печаток, також не є належним доказом на підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спірний період, в тому числі і на момент придбання відповідачкою спірного майна.
Отже, ОСОБА_1 не було надано переконливих доказів, які б свідчили про спільність проживання однією сім`єю його та відповідачки у період з 15 червня 2013 року і до моменту реєстрації шлюбу із відповідачкою, а також доказів, які б свідчили про придбання спірного нерухомого майна за їх із відповідачкою спільні кошти.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову як в частині встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 15 червня 2013 року по 27 липня 2016 року, так і відповідно відсутності підстав для визнання спільним майном подружжя та поділу спірного житлового будинку та земельної ділянки, які були придбані відповідачкою у зазначений період.
Відповідно до положень ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволення позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі, тому заходи забезпечення даного позову у виді арешту житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , накладеного на підставі ухвали Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06 лютого 2019 року, слід скасувати.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76-77, 81, 158, 280-282 ЦПК України, суд
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без
реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .
Повне рішення складено 13 серпня 2020 року.
Суддя: