Ухвала

19 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 428/12433/18

провадження № 61-11596ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05 березня 2020 року та постанову Луганського апеляційного суду від 03 березня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року акціонерне товариство комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 28 серпня 2013 року, у якому просив просила стягнути заборгованість з відповідача на користь банку у розмірі 83 476, 09 грн, яка складається із: 3 446, 95 грн - заборгованість за кредитом, 71 677, 90 грн - по процентам за користування кредитом, 3 900, 00 грн - за пенею та комісією, 500, 00 грн- штраф (фіксована частина), 4 3951, 24 - штраф (процентна складова)та судові витрати.

Позов мотивований тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 28 серпня 2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 30, 00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між позивачем та відповідачем договір, що підтверджується підписом відповідача в заяві. В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав.

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «Приватбанк», у якому просив суд визнати недійсним договір б/н від 28 серпня 2013 року.

Зустрічний позов мотивований тим, що на думку ОСОБА_1 , договір б/н від 28 серпня 2013 року є недійсним оскільки копія наданої банком анкети не відповідає Умовам та Правилам, в ній не вказана адреса проживання клієнта, відсутні відмітки про те, яку саме карту бажає отримати клієнт, в графі «бажаний ліміт по платіжній карті» не зазначена сума, а в графі «Пам`ятку клієнта….отримано» відсутня відмітка про її отримання. Крім того, анкета містить в собі підпис, який не належить відповідачу ОСОБА_1 .

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05 березня 2020 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 28 серпня 2013 року у розмірі 3 446, 59 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Луганського апеляційного суду від 03 березня 2020 року рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05 березня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитом змінено, зменшено заборгованість, що підлягає стягненню, з 3 446, 59 грн до 56,88 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

04 серпня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05 березня 2020 року та постанову Луганського апеляційного суду від 03 березня 2020 року, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині первісного позову скасувати та ухвали нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову. При цьому посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у справі за первісним позовом є: стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача суму заборгованості у розмірі 83 476, 09 грн, за зустрічним позовом - визнання кредитного договору недійсним.

Отже, справа № 428/12433/18 не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 428/12433/18 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховною Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржені рішення ухвалені у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05 березня 2020 року та постанову Луганського апеляційного суду від 03 березня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат