Справа № 587/93/20
РІШЕННЯ
11 лютого 2020 року Сумський районний суд Сумської області в складі :
головуючого судді Черних О.М.
за участю секретаря судового засідання Макошенець С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Миколаївської сільської ради Сумського району (с. Миколаївка, вул.. Шевченка, 1, Сумського району, Сумської області) про визнання права власності на спадкове майно,
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернулася до суду з позовом про визнання в порядку спадкування за законом права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок і вона, як спадкоємець за законом звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2 . Проте, 09 липня 2019 року нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки не було надано доказів того, що за життя спадкодавцем було зареєстровано новий житловий будинок та право на нього у встановленому законодавством порядку та отримано свідоцтво про право власності щодо новозбудованого житлового будинку та споруд.
Позивач вважає, що спірний будинок з господарськими будівлями та спорудами належав спадкодавцю на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, видане Миколаївською сільською радою Сумського району 25.11.1992 року, розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0600 га, що належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 21.09.2001 року, а тому просить суд визнати за нею право власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.
Від сільського голови Миколаївської сільської ради Сумської області надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить справу розглянути без участі представника сільської ради, проти позовних вимог не заперечує.
Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявні у справі докази, дійшов наступного висновку.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , про що виконкомом Миколаївської сільської ради Сумської області внесено актовий запис № 05 від 11 жовтня 2012 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 8). Після його смерті відкрилась спадщина.
Як вбачається з копії спадкової справи № 178/2013 (а.с. 53-113) позивач звернулася до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки. Постановою нотаріуса від 09 липня 2019 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, оскільки не було надано доказів того, що за життя спадкодавцем було зареєстровано новий житловий будинок та право на нього у встановленому законодавством порядку та отримано свідоцтво про право власності щодо новозбудованого житлового будинку та споруд.
Згідно ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, тобто за нею не може бути визнане право власності, а лише може бути встановлений факт належності на праві власності померлому та визнане право власності за живою особою в порядку спадкування.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не суперечать закону, в тому числі і в порядку спадкування.
Згідно ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Спадкування здійснюється за заповітом або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч. 1 ст. 1218 ЦК України).
Таким чином, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.
Як встановлено судом, за життя, 25.11.1992 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок, за яким йому належав один житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_2 (а.с. 20).
Згідно довідки-характеристики об`єкту нерухомого майна, виданої ДП «Регіональна агенція технічної інвентаризації» 20.06.2019 року № 799-1-06/19, зазначено, що житловий будинок «А-1» та будівлі було знесено та збудовано у 2008 році новий житловий будинок «Н-1» загальною площею 86,2 м2, на який правовстановлюючих та дозвільних документів не надано (а.с. 13).
Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» житловий будинок передбачено як об`єкт нерухомого майна, стосовно якого проводиться державна реєстрація прав.
Як вбачається з довідки КП «Ініціатива» Кровненської сільської ради № 443-1-06/19 від 20.06.2019 року, відповідно до інвентаризаційної справи № А 000092230 Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, станом на 29.12.2012 р., право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 25.11.1992, видано Миколаївською сільською радою на підставі рішення від 25.02.1992р., зареєстровано реєстр.кн. № 2, стор. 193, реєстр. № 245, дата реєстрації 25.11.1992 р., частка власності 1/1 (а.с. 19).
Отже, за життя спадкодавцем ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 , який в подальшому було знесено та побудовано новий будинок з прибудовами за цією ж адресою, проте право власності на нього спадкодавцем за життя не було зареєстровано.
За твердженням позивача, підставою для визнання за нею права власності є та обставина, що збудований будинок з господарськими будівлями та спорудами є самочинно збудованим нерухомим майном, і пунктом 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 25.11.2015 року № 1127, визначено, що для державної реєстрації права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, право власності визнається на підставі рішення суду.
Однак суд не погоджується із доводами позивача з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, у разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна.
Так, відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.
Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація. Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. За умови наявності акта відведення земельної ділянки під забудову, дозволів на забудову, якщо будинок не було введено в експлуатацію, таке будівництво не може визнаватися самочинним, а є незавершеним.
Будинок по АДРЕСА_2 , збудовано в 2008 році, однак не було здано в експлуатацію, тому до позивача як до спадкоємця переходить право забудовника на оформлення зазначеного будинку у встановленому законом порядку, а будинок слід вважати до здачі його в експлуатацію незавершеним будівництвом.
Без введення в експлуатацію майно не є нерухомістю, тому суд не може визнати право власності на об`єкт незавершеного будівництва в порядку, передбаченому ст.331 ЦК України (ВГСУ від 15 березня 2017 р. у справі №909/935/15).
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
В ст. 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема : 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем обраний невірний спосіб захисту, оскільки будинок АДРЕСА_2 не було здано в експлуатацію. Тобто спадкодавець мав статус забудовника, оскільки завершив будівництво будинку, але не оформив право власності на цю нерухомість, не ввів в експлуатацію будинок, а тому позивач як спадкоємець успадковує права та обов`язки забудовника на вказаний житловий будинок, а не право власності. Відповідно до судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, у разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна.
З огляду на викладене, з врахуванням ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом, оскільки позивач обрала невірний спосіб захисту свого права. Остання не позбавлена можливості захистити своє право шляхом звернення з заявою про визнання за нею в порядку спадкування права на забудову, на будівельні матеріали, обладнання та інше.
Керуючись ст. ст. 1216-1218, 1261, 1296 ЦК України та ст. ст. 89, 259, 263, 264, 265 ЦПК України суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Миколаївської сільської ради Сумського району (с. Миколаївка, вул.. Шевченка, 1, Сумського району, Сумської області) про визнання права власності на спадкове майно, - відмовити.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду через Сумський районний суд Сумської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Черних