Дата документу 11.02.2020 Справа № 310/8267/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/8267/18 Головуючий у 1 інстанції: Міринін О.В.
Провадження № 22-ц/807/355/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» лютого 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку, за зустрічним позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» до ОСОБА_1 про визнання фіктивного трудового договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 20.07.2017 року по 31.01.2018 року працювала двірником Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД».

31.01.2018 року її звільнено відповідно до наказу № 2/18 від 31.01.2018 року за згодою сторін. При звільненні із нею не було проведено розрахунку, у зв`язку з чим 26.03.2018 року вона письмово звернулась до голови правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» з вимогою проведення розрахунку, проте станом на дату звернення до суду заборгованість сплачено не було.

30.05.2018 року було видано судовий наказ про стягнення з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» заборгованості по нарахованій але не виплаченій заробітній платі у розмірі 5064,94 грн. та середньомісячного заробітку за час затримки в сумі 10131 грн., який 10.09.2018 року за заявою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» було скасовано.

На підставі зазначеного просила стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 січня 2018 року по 31 січня 2018 року в сумі 5064,94 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 01 лютого 2018 року по 01 серпня 2018 року в сумі 24483,25 грн.

В жовтні 2018 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» звернулось до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання фіктивного трудового договору недійсним.

В обґрунтування вимог зазначило, що в період з травня 2015 року по 20.02.2018 року головою правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» було обрано ОСОБА_2 .. Використовуючи своє службове становище, ОСОБА_2 для протиправного заволодіння грошовими коштами з 20.07.2018 року оформила на посаду двірника з встановленням окладу у розмірі мінімальної заробітної плати (на той момент 3200 грн.) ОСОБА_1

ОСОБА_1 покладених на неї обов`язків фактично не виконувала, всі обов`язки двірника по обслуговуванню будинку та прибудинкової території у вказаний період виконувала ОСОБА_3 , якій ОСОБА_2 виплачувала 800-1000 грн. готівкою на руки. Заробіток ОСОБА_1 перераховувався на банківські картки самої ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Вважало, що метою фіктивного працевлаштування ОСОБА_2 ОСОБА_1 було заволодіння чужими грошовими коштами у розмірі 2200 - 2400 грн. щомісячно, а тому трудовий договір між об`єднанням та ОСОБА_1 є фіктивним правочином у розумінні ст. 234 ЦК України, а тому повинен бути визнаний недійсним.

Після звільнення з 20.02.2018 року ОСОБА_2 не передавала новому керівництву об`єднання документи сурової звітності, статутні документи, облікові документи, матеріальні цінності, що належать об`єднанню, особові справи на працівників тощо.

05.03.2018 року повернула тільки частину документів, серед яких не було особових справ за кадрових питань, у тому числі наказів про прийняття на роботу та звільнення ОСОБА_1 , заяви про звільнення від ОСОБА_1 , копій її трудової книжки, паспорту, ідентифікаційного коду тощо.

На підставі зазначеного просило визнати фіктивний трудовий договір між Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» та ОСОБА_1 про виконання обов`язків двірника у період з 20.07.2017 року по 31.01.2018 року недійсним.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 лютого 2018 року по 01 серпня 2018 року в сумі 24483,25 грн.

У задоволенні зустрічного позову Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» до ОСОБА_1 про визнання фіктивного трудового договору недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на фіктивність трудової угоди, неможливість проведення розрахунку у зв`язку з відсутністю у об`єднання особистої справи ОСОБА_1 , що виключає відповідальність об`єднання щодо несвоєчасної виплати, неправильність розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та про задоволення зустрічного позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем були порушені трудові права позивача, які полягають у несвоєчасній виплаті заробітної плати, факт перебування ОСОБА_1 у трудових правовідносинах є доведеним.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз`яснення вказаної норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

У пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України зазначено, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №337/3085/16-ц, провадження 61-14890св18.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно з наказом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» № 4/17 від 20.07.2017 року ОСОБА_1 прийнята на посаду двірника Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» з 20.07.2017 року (а.с.4).

Наказом № 2/18 від 31.01.2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади двірника Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» за згодою сторін з 01.02.2018 року на підставі заяви від 15.01.2018 року (а.с.5-6).

Вказані обставини також підтверджуються відповідними записами трудової книжки ОСОБА_6 (прізвище змінено на ОСОБА_7 внаслідок укладення шлюбу) (а.с.11).

Накази про прийняття на посаду двірника Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» ОСОБА_1 та її звільнення не скасовані на час розгляду справи.

Згідно з довідкою голови правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» ОСОБА_2 від 10.02.2018 року станом на 10.02.2018 року заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 становить 5064,94 грн. (а.с.9).

Матеріалами справи підтверджено звернення ОСОБА_1 26.03.2018 року до голови правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» з вимогою про проведення розрахунку при звільненні (а.с. 7).

Згідно з платіжним дорученням № 370, відомостями розподілу витрат Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД», відомостями з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України відповідачем здійснено виплату заборгованості по заробітній платі перед позивачем 22.12.2018 року (а.с. 154-157).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у день звільнення в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України позивачу ОСОБА_1 виплата заробітної плати у повному обсязі не була здійснена, а була виплачена лише 22.12.2018 року.

В той же час доводи апеляційної скарги про неправильне обрахування кількості днів затримки розрахунку заслуговують на увагу.

Стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 24483,25 грн. за період з 01 лютого 2018 року по 01 серпня 2018 року, суд першої інстанції виходив з 145 днів затримки.

За період з дати звільнення позивача - 01 лютого 2018 року до дати, визначеній ОСОБА_1 в позовній заяві, - 01 серпня 2018 року кількість робочих днів складає - 1772 дні, з яких: лютий 2018 року - 20 днів, березень 2018 року - 21 день, квітень 2018 року - 19 днів, травень 2018 року - 21 день, червень 2018 року - 20 днів, липень 2018 року - 22 дня, серпень 2018 року - 01 день.

Згідно з довідкою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» №01/20 від 04 лютого 2020 року розмір середньоденної заробітної плати складає 168,85 грн.

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 20 937,40? грн. із розрахунку 124 робочих дні х 168,85 грн. розміру середньоденної заробітної плати.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 надано розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 45 355,50 грн., із розрахунку 225 робочих днів за період з 01 лютого 2018 року по 22 грудня 2018 року х 201,58 грн. розміру середньоденної заробітної плати.

За приписами ч.ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не заявлялись вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 45355,50 грн. за період з 01 лютого 2018 року по 22 грудня 2018 року, із заявою про збільшення позовних вимог під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 не зверталась.

З огляду на зазначене, відсутні підстави для розгляду вказаних вимог судом апеляційної інстанції.

Переглядаючи рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» колегія суддів виходить з такого.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За приписами ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі статтею 9 КЗпП України Умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Аналогічні гарантії закріплені у статті 22 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

З аналізу вказаної норми права вбачається, що предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема, статтями 3, 7, 9, 9-1, 44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв`язку з укладенням трудового договору (контракту).

Отже, суд першої інстанції, установивши наявність між сторонами договору трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення цього договору саме у зв`язку з існуванням трудових правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладений договір не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 295/8991/17 провадження № 61-41341св18.

Окрім того, колегія суддів бере до уваги факт сплати Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 22.12.2018 року.

Судом надано оцінку показанням свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що наявність свідків, які не бачили ОСОБА_1 при виконанні нею трудових обов`язків двірника, не спростовує факту укладання між позивачем та відповідачем трудового договору та не скасовує наказу про прийняття ОСОБА_1 на роботу, а також наказу про її звільнення.

Посилання апеляційної скарги на те, що метою працевлаштування ОСОБА_1 на роботу двірником є заволодіння головою Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» ОСОБА_2 чужими грошовими коштами колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки на підтвердження цих доводів відповідачем не надано належних та допустимих в розумінні положень ст.ст.77-78 ЦПК України доказів а саме - обвинувального вироку суду.

Незастосування судом примусового приводу свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_14 не є тією підставою, з якою процесуальний закон пов`язує скасування судового рішення, крім того, за положеннями ст.147 ЦПК України застосування зазначеного заходу процесуального впливу є правом, а не обов`язком суду.

Докази та обставини, на які посилається Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На підставі зазначеного, рішення суду першої інстанції згідно з п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає зміні в частині вирішення позовних вимог про стягнення з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шляхом зменшення вказаної суми з 24483,25 грн. до 20937,40 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2019 року у цій справі змінити в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДИМРУД» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 лютого 2018 року по 01 серпня 2018 року в розмірі 20 937 (двадцять тисяч дев`ятсот тридцять сім) грн. 40 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 лютого 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова