Справа № 442/4673/19 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/3781/19 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Ванівського О.М.

секретаря: Сеньків Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 липня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

у липні 2019 року Акціонерне товариство Комерціний банк «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 07.08.2014 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 13 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач своїм підписом у заяві підтверджує його згоду на прийняття публічної пропозиції банку щодо укладення договору про надання банківських послуг, який складають підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на офіційному сайті банку (www.privatbank.ua). Стверджує, що банк виконав свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Зазначає, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за умовами кредитного договору, внаслідок чого станом на 22 травня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 59 796,09 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 28046,42 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 12542,67 грн., заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 0,00 грн., заборгованості за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання у розмірі 15 583,38 грн., заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі 300,00 грн., штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 500,00 грн. (фіксована складова), 2823,62 грн. (процентна складова). З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 59 796,09 грн. та судові витрати у розмірі 1921 грн.

Заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 липня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 07.08.2014 року в розмірі 28046,42 грн. заборгованості за кредитом, 12542,67 заборгованості за простроченим тілом кредиту, що становить 40 589,09 грн. та 1303,96 грн. судових витрат.

В решті позову відмовлено.

Заочне рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт стверджує, що у анкеті-заяві позичальника не зазначена процентна ставка, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. «Умови та правила надання банківських послуг», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати частиною кредитного договору, оскільки вони не підписані та не визнаються позичальником. «Умови та правила надання банківських послуг», що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самими АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тому позивач міг додати до позовної заяви витяг з «Тарифів Банку» та витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» у будь-яких редакціях, відтак не можна застосовувати до даних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України з чим погоджується Велика Палата Верховного Суду у своєму висновку у справі № 342/180/17. Зазначає, що АТ КБ «ПриватБанк» не повідомило споживача банківських послуг про умови кредитування та не узгодило з ним саме ці умови. Роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Вважає, що проценти можуть нараховуватися тільки на ту суму, яка фактично була отримана позичальником, тобто тільки на суму позики (тіла кредиту). З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином завчасно повідомлені про дату, час та місце розгляд справи, що підтверджується довідкою про доставку SMS (а.с. 123) та звітом про надсилання судової повістки-повідомлення на електронну адресу (а.с. 124).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

10 серпня 2020 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з продовженням у Львівській області до 31 серпня 2020 року карантинних заходів, введених постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19».

Колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи за відсутності відповідача та його представника на підставі наявних у справі даних та доказів з огляду на наступне.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджуючи при цьому докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, а частиною 2 статті 372 цього Кодексу встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ціна позову складає 59 796,09 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто справа є малозначною в розумінні ЦПК України. Розгляд справи в суді першої інстанції проводився в порядку спрощеного провадження, що передбачає проводити розгляд справи за наявними в ній матеріалами, досліджуючи докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи.

Разом з тим дана справа перебуває в провадженні судів з липня 2019 року, тобто майже рік, а безпосередньо в суді апеляційної інстанції з листопада 2019 року, тобто майже 9 місяців, відтак у відповідача та його представника було достатньо часу для наведення своїх доводів, в тому числі і у апеляційній скарзі.

Станом на час апеляційного розгляду справи (10.08.2020 року) введений Кабінетом Міністрів України з 12 березня 2020 року карантин триває вже більше п`ять місяців і строки його завершення нікому не відомі: ця обставина є загальновідомою і не потребує доказування (частина 3 статті 82 ЦПК України).

В той же час, з метою забезпечення доступу до правосуддя під час дії в Україні карантину та на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» наказом Державної судової адміністрації України від 23.04.2020 року № 196 було затверджено Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, однак від відповідача чи його представника заяв до суду про участь у апеляційному розгляді справи в режимі відеоконференції не поступало.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 28 046,42 грн. та стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 12 542,67 грн. ґрунтуються на вимогах закону, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, отже, за відсутності будь-яких заперечень зі сторони відповідача підлягають до задоволення в повному обсязі, однак вимоги про стягнення заборгованості за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання в розмірі 15 583,38 грн., стягнення заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі 300,00 грн., стягнення штрафу у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 2823,62 грн. (процентна складова) є необґрунтованими, оскільки відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримано вимог, передбачених ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту відсутні в анкеті-заяві.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець, взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно зі ст. 634 ЦК Українидоговором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Устатті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зіст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 серпня 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 13 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку».

В матеріалах справи міститься копія анкети-заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку» з підписом ОСОБА_1 із зазначенням його анкетних даних (а.с. 8).

Відповідач анкеті-заяві підтвердив свою згоду на те, що дана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на офіційному сайті банку www.privatbank.ua? складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Ствердив, що ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами. Примірник договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту. Також підтвердив, що ознайомлений та згоден з Умовами і правилами надання послуг.

З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 07.08.2014 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 станом на 22.05.2019 року вбачається, що така становить 59 796,09 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 28 046,42 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 12 542,67 грн., заборгованості за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання у розмірі 15 583,38 грн., заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі 300,00 грн. та заборгованості за штрафами у розмірі 3323,62 грн. (а.с. 5-7).

Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк просив, крім заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за простроченим тілом кредиту, стягнути заборгованість за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання, заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. та заборгованість за штрафами, однак у анкеті-заяві про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку» від 07 серпня 2014 року, яка міститься в матеріалах справи, і є підписаною сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та визначення їх розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № б/н від 07.08.2014 року, посилався на витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку» та витяг з «Тарифів Банку» як невід`ємні частини кредитного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим витягом з «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку» та витягом з «Тарифів Банку» відповідач ознайомився та погодився з ними, а також те, що вказані документи станом на 07.08.2014 року містили умови, зокрема й щодо сплати заборгованості за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання, заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. та заборгованості за штрафами, зазначені в цих документах, що додані банком до позовної заяви.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу «Умови та правила банківських послуг», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку» та витяг з «Тарифів Банку» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З врахуванням вищенаведеного, зважаючи на те, що відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності у нього заборгованості по погашенню кредиту, враховуючи те, що у відповідача склалася заборгованість за тілом кредиту у розмірі 28 046,42 грн. та заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 12 542,67 грн., колегія погоджується з правильними та обґрунтованими висновками суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 28 046,42 грн. заборгованості за тілом кредиту та 12 542,67 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту та відмову в задоволенні решти позовних вимог, а саме, щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання у розмірі 15 583,38 грн., заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі 300,00 грн. та заборгованості за штрафами у розмірі 3323,62 грн.

Доводами апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 є те, що у анкеті-заяві позичальника не зазначена процентна ставка, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, тому вважає, що відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 нарахованої пені, штрафів та будь-яких інших коштів окрім тіла кредиту.

Разом з тим, як вбачається з оскаржуваного рішення суду, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості по пені та штрафах.

З врахуванням положень ч.1 ст. 367 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним та обґрунтованим.

Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 20.08.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Ванівський О.М.