Справа № 645/3633/18
Провадження № 2/645/51/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2020 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Іващенко С.О.

секретар судового засідання Гурської С.Ю.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, ділової репутації та відшкодування завданої моральної шкоди,

В с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_4 звернулась до суду до Відповідача ОСОБА_2 з позовом про захист честі, ділової репутації та відшкодування завданої моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 звернувся до начальника Управління освіти, культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Давидової Н.А, до голови Дергачівської РДА Жидкова К.С. та начальника Управління культури та туризму Харківської ОДА Яцини О.А. з заявами ідентичного змісту, в яких ОСОБА_2 поширив недостовірну, неправдиву та негативну інформацію про невиконання нею рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17, яким встановлено порядок спілкування ОСОБА_2 з їх спільною дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також зазначила, що вказана інформація стосується її особистого та її сімейного життя на поширення якої вона дозвіл ОСОБА_2 не надавала. Внаслідок зазначеного їй було завдано моральну шкоду і просила стягнути з ОСОБА_2 100 000 гривень.

В судовому засідання представник ОСОБА_4 адвокат Циганенко О.П. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові.

Відповідач ОСОБА_2 зазначений позов не визнав в судовому засіданні та в своєму відзиві. В судовому засіданні пояснив, що дійсно він звертався до зазначених державних органів з заявами, але в них не стверджував про невиконання ОСОБА_4 рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17, а лише повідомив, що нею чиняться перешкоди в його спілкування з сином, яке встановлено розпорядженням Дергачівської РДА № 224 від 04.05.17.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Суд, вислухавши пояснення представника ОСОБА_4 адвоката Циганенко О.А. та ОСОБА_2 , дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог з наступних підстав.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 13 ЦПК України, судом встановлено, що 09 травня 2019 року ОСОБА_2 звернувся з однаковими за змістом заявами до начальника Управління освіти, культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Давидової Н.А, до голови Дергачівської РДА Жидкова К.С. та начальника Управління культури та туризму Харківської ОДА Яцини О.А., в яких повідомив про систематичне перешкоджання ОСОБА_4 в його участі в спілкуванні з дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , невиконання нею Розпорядження Дергачівської РДА № 224 від 04.05.17, внаслідок чого Відповідач змушений звертатися до Служби у справах дітей Дергачівської РДА, та інших установ, а також до суду. Також ОСОБА_2 зазначив, що Дергачівський районний суд Харківської області 22 лютого 2018 року прийняв рішення про усунення перешкод в спілкуванні ОСОБА_2 з сином, але ОСОБА_4 , незважаючи на вказане судове рішення, продовжує перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні сина та не виконує вказане рішення суду. Також, ОСОБА_2 у вказаних заявах посилається на призначення ОСОБА_4 на посаду начальника відділу культури і туризму Дергачівської РДА та зазначає, з посиланням на ст. 382 КК України, що йому ОСОБА_2 невідомо як ОСОБА_4 було призначено на державну посаду, оскільки вона не виконує рішення суду, про що посадовим особам Дергачівського району відомо.

В силу приписів ч.1 ст. 82 ЦПК України, оскільки жодна із сторін не заперечує, а також з огляду на наявність в матеріалах справи копії зазначених заяв, то обставина звернення ОСОБА_2 до начальника Управління освіти, культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Давидової Н.А, до голови Дергачівської РДА Жидкова К.С. та начальника Управління культури та туризму Харківської ОДА Яцини О.А. з заявами зазначеним вище змістом є доведеною.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», надалі Постанова №1, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Зважаючи, що вказані заяви ОСОБА_2 направлені на адресу посадових осіб, а саме на ім`я начальника Управління освіти, культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Давидової Н.А, до голови Дергачівської РДА Жидкова К.С. та начальника Управління культури та туризму Харківської ОДА Яцини О.А., та в них зазначаються відомості, які стосуються особистого та сімейного життя ОСОБА_4 , то поширення інформації про ОСОБА_4 в заявах ОСОБА_2 , адресованих зазначеним особам, є доведеним.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму №1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17 була подана апеляційна скарга, яка на момент подання заяв 09 травня 2019 року, апеляційною інстанцією розглянута не була, що дає підстави, з урахуванням положень ст. 18, 273 ЦПК України, для висновку суду, що рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17 законної сили не набрало, а тому і відповідальність за ст. 382 КК України, на яку послався ОСОБА_2 у своїх заявах, за невиконання зазначеного судового рішення наступає лише після набуття ним законної сили.

Посилання ОСОБА_2 про невиконання ОСОБА_4 розпорядження Дергачівської РДА № 224 від 04.05.17 суд сприймає критично, з огляду на приписи ч. 1 ст. 13 ЦПК України вказані обставини не є предметом цього судового розгляду. Також, зміст заяв ОСОБА_2 , а саме: «22 лютого 2018 року Дергачівський районний суд прийняв рішення про усунення перешкод мені - батькові у спілкуванні з сином, але незважаючи на це вона продовжує перешкоджати мені брати участь у вихованні мого сина (перший абзац заяв)», а також «Я дізнався, що в квітні 2018 року громадянка ОСОБА_4 призначена на державну посаду. Мені не відомо з яких обставин це відбулося бо голова Дергачівської РДА …… та інші впливові та поважні посадові особи Дергачівського району обізнані з цього питання та знають, що невиконання рішення суду згідно ст. 382 КК України…», дають підстави для висновку, що ОСОБА_2 в зазначених заявах саме стверджує про не невиконання ОСОБА_4 в квітні 2018 року рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року. Таким чином, судом встановлено, що поширена ОСОБА_2 в своїх заявах від 09 травня 2019 року на адресу начальника Управління освіти, культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Давидової Н.А, до голови Дергачівської РДА Жидкова К.С. та начальника Управління культури та туризму Харківської ОДА Яцини О.А., інформація про ОСОБА_4 , яка не виконує рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі №619/3051/17, у зв`язку з чим вона повинна бути притягнута до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України, є недостовірною та неправдивою.

Також, суд зазначає, що приписами ст. 68 Конституції України встановлено обов`язок не поширювати про особу інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до п. 4 зазначеної Постанови № 1, під честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

У п. 15 Постанови № 1 зазначено, що згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 призначена на посаду начальника відділу культури та туризму Дергачівської РДА 02 квітня 2018 році. Зі змісту заяв ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_2 обізнаний про зазначене призначення. Також, судом встановлено, що ОСОБА_2 повідомляє в своїх заявах, що ОСОБА_4 не виконує рішення Дергачівського районного суду Харківської області, що є підставою для притягнення її до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України та необхідності здійснення службової перевірки, у зв`язку з саме зазначеними обставинами. Крім того, виходячи з приписів ч. 1 ст.. 81 ЦПК України, ОСОБА_2 не довів обставини на які він послався в своїх заявах, що є підставою для висновку, що вказана інформація також є негативною та такою, що ганьбить честь та ділову репутацію ОСОБА_4 .

Також, при прийнятті рішення суд виходить з того, що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя.

У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17).

Відповідно до ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. За Цивільним кодексом України зміст права на недоторканність особистого і сімейного життя як одного з видів особистого немайнового права полягає в тому, що фізична особа вільно, на власний розсуд визначає свою поведінку у сфері свого приватного життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб та має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя (статті 270, 271, 301). Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (частина третя статті 269 Цивільного кодексу України). Більш того, відповідно до ч. 4 ст. 291 ЦК України, ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 5, 7 СК України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Конституційним судом України в рішенні у справі № 1-9/2012 від 20 січня 2012 року визначено, що особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності. Сімейне життя це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі України: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Конституційний Суд України виходить з того, що неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Також, у зазначеному рішенні Конституційний суд виходив з того, що лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.

Судом, з огляду на приписи ч. 1 ст. 81 ЦПК України, встановлено, що ОСОБА_4 дозволу ОСОБА_2 на поширення інформації про своє особисте та сімейне життя в зазначених заявах ОСОБА_2 , а саме про сімейний конфлікт її з ОСОБА_2 батька їх спільної дитини щодо визначення порядку спілкування та виховання, не надавала, що є підставою для судового висновку, що таке поширення ОСОБА_2 про особисте та сімейне життя ОСОБА_4 є незаконним.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 направити заяви спростування, суд виходить з положень ч. 4 ст. 32 Конституції України, згідно якої кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та положень ч. 1, 7 ст. 277 ЦК України, згідно якої фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Зважаючи, що недостовірна, неправдива та негативна інформація про ОСОБА_4 була поширена в заявах ОСОБА_2 до начальника Управління освіти, культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Давидовій Н.А, до голови Дергачівської РДА Жидкова К.С. та начальника Управління культури та туризму Харківської ОДА Яцини О.А., то суд вважає обґрунтованим задоволення позовних вимог та зобов`язання ОСОБА_2 спростувати інформацію про невиконання ОСОБА_4 рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17, шляхом направлення ОСОБА_2 заяв до зазначених вище посадових осіб, в яких зазначити, зокрема наступне: «Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визначення порядку спілкування з дитиною станом на момент звернення не набуло законної сили.».

Приймаючи рішення про відшкодування моральної шкоди та визначення його розміру суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у приниженні четі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Судом встановлено, що поширена в заявах ОСОБА_2 інформація про ОСОБА_4 щодо невиконання нею судового рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22.02.18, є неправдивою, недостовірною та негативною, а також порушує принципи недоторканості особистого та сімейного життя ОСОБА_4 , що спричинило приниження її честі і ділової репутації ОСОБА_4 , і є підставою для судового висновку про доведеність нанесення ОСОБА_4 моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню суд виходить з того, що поширення інформації про особисте та сімейне життя відбулося незаконно, безпідставні звинувачення в скоєнні кримінального правопорушення стали відомі керівництву ОСОБА_4 , іншим працівникам державних установ. Також, суд виходить з того, що ОСОБА_2 , зважаючи на численні його звернення до Служби у справах дітей Дергачівської РДА, до органів поліції та суду, достеменно відомо про спосіб захисту своїх прав як батька дитини, а тому звернення ОСОБА_2 з заявами до начальника Управління освіти, культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Давидовій Н.А, до голови Дергачівської РДА Жидкова К.С. та начальника Управління культури та туризму Харківської ОДА Яцини ОСОБА_6 А. з інформацією особистого та сімейного життя ОСОБА_4 , повідомлення недостовірних відомостей щодо набуття законної сили судового рішення, суд розцінює не як спосіб захисту прав ОСОБА_2 , як батька дитини, а як навмисне втручання в особисте життя ОСОБА_4 , суспільні її відносини з іншими людьми, зокрема колегами по роботі, керівництвом, та виконання нею своїх посадових обов`язків, з метою вирішити сімейний конфлікт у непередбачений законом спосіб.

Також, суд враховує, що в результаті неправомірних дій ОСОБА_2 були завдані моральні та душевні страждання ОСОБА_4 , змінився її нормальний життєвий уклад, була підірвана її ділова репутація на роботі.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (ст.ст.23,1167 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який розмір може мати суто умовний вираз. При цьому, суд враховує моральні страждання позивача, з урахуванням вимог розумності і справедливості, вважає необхідним визначити розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 25000,00 грн.

Таким чином, враховуючи зазначене вище суд вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд покладає судові витрати зі сплати судового збору в сумі 704,80 грн., понесені позивачем, на відповідача.

Керуючись ст.ст. 201, 277, 297, 299 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263- 265, 280-284,353,354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, ділової репутації та відшкодування завданої моральної шкоди - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_7 начальника відділу культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, шляхом направлення до начальника Управління освіти, культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Давидовій Н.А, до голови Дергачівської РДА Жидкова К.С. та начальника Управління культури та туризму Харківської ОДА Яцини О.А. заяв-спростування наступного змісту: «Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про визначення порядку спілкування з дитиною станом на момент звернення не набуло законної сили.»

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн. (двадцять п`ять тисяч грн..).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий в розмірі 704 гривень 80 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ,.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повне рішення складено 12.02.2020.

Суддя-