Єдиний унікальний номер судової справи:487/2593/20
Провадження № 22ц/812/1152/20 Головуючий у 1-ї інстанції Кузьменко В.В.
№ 22ц/812/1216/20 Доповідач і головуючий в апеляційній інстанції Колосовський С.Ю..
Постанова

Іменем України

26 серпня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Коломієць В.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі: прокурора Цвікілевич Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 та ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 травня 2020 року

за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_2 про скасування запису в Державному реєстрі речових прав про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності та зобов`язання повернути земельну ділянку у придатному для використання стані шляхом знесення об`єктів нерухомості,

встановила:

У травні 2020 року прокурор пред`явив в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради позов до ОСОБА_2 в якому просив: скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухомо майно запис №12432457 від 07 грудня 2015 року про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0878 га із кадастровим номером :12:001:0013 по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право власності №35628321, видане 30 березня 2015 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області на ім`я ОСОБА_2 на житловий будинок під літ. А-2 загальною площею 371 кв.м, житловою площею 154,5 кв.м, гараж під літ. Б, по АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 повернути у власність територіальної громади в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 878 кв.м, вартістю 621228,90 грн. з кадастровим номером :12:001:0013 по АДРЕСА_1 у придатному для використанні стані, шляхом знесення житлового будинку під літ. А-2 загальною площею 371 кв.м, житловою площею 154,5 кв.м, гаражу під літ. Б.

Одночасно з позовом прокурором подана заява про забезпечення позову шляхом:

- накладення арешту на земельну ділянку площею 878 кв.м із кадастровим номером :12:001:0013, розташовану по АДРЕСА_1 та заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки (у тому числі у разі її поділу чи об`єднання з іншими ділянками);

- заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо гаражу та житлового будинку загальною площею 371 кв.м по АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 878 кв.м із кадастровим номером :12:001:0013, розташованої по АДРЕСА_1 ;

- заборони Управлінню державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради (Херсонське шосе, 48/8, м. Миколаїв, 54024) та Управлінню державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області (вул. Космонавтів, 61, м. Миколаїв, 54056) здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва та введення в експлуатацію об`єктів нерухомості на земельній ділянці площею 878 кв.м із кадастровим номером :12:001:0013, розташовану по АДРЕСА_1 ;

- заборони ОСОБА_2 вчиняти із спірною земельною ділянкою дії, спрямовані на зміну її цільового призначення вказаної, поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, присвоєння нової адреси, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї, а також проведення на ній будь-яких будівельних робіт.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову прокурор зазначав, що вказана земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Бузького лиману та відповідно до вимог статей 59,83,84 ЗК в її межах забороняється будівництво індивідуальних житлових будинків. Більш того, відповідачка в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для прибережної захисної смуги природних ознак (у безпосередній близькості від урізу води) спірної земельної ділянки знала або, проявивши розумну обачність могла знати проте, що ділянка вибула з володіння власника з порушенням вимог закону, що свідчить про недобросовісність набувача. На теперішній час ОСОБА_2 , як власник земельної ділянки може розпорядитесь нею на власний розсуд відчужувати іншим особам, здійснювати на ній будівництво об`єктів нерухомості, невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 травня 2020 року в задоволенні заяви заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що ОСОБА_2 не є власником земельної ділянки площею 878 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просила ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою заяву прокурора про забезпечення позову задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом при постановлені оскаржуваної ухвали не було враховано наведених прокурором обґрунтувань необхідності забезпечення позову, а відмова у забезпечені позову фактично унеможливить реальне поновлення інтересів держави та повернення у власність громади земельної ділянки.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, посилаючись на те, що прокурором не доведено фактів самовільного зайняття земельної ділянки.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, позивач ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Колеснікова В.В., подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просила ухвалу суду скасувати та прийняти нове рішення про повернення заяви про забезпечення позову, під час розгляду апеляційної скарги надати відповідь щодо всіх ключових аргументів відповідача, зокрема, щодо обставин юридичного та фактичного володіння ОСОБА_2 земельною ділянкою.

Відповідач вказувала на невідповідність поданої заяви приписам ст.151 ЦПК, оскільки заява не містить пропозицію про зустрічне забезпечення.

Крім того, зазначала, що запропоновані прокурором обмеження користування та розпорядження самостійними об`єктами права власності (земельною ділянкою та житловим будинком), а саме арешт, заборона вчинення правочинів тощо є втручанням держави у право на мирне володіння майном в автономному тлумаченні Конвенції Європейським судом з прав людини.

Також, ОСОБА_2 зазначила, що мотивувальна частина ухвали суду містить висновок про те, що вона не є власником земельної ділянки про АДРЕСА_1 , з яким вона не погоджується, оскільки є як юридичним, так і фактичним володільцем земельної ділянки.

Апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 - відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК підставою забезпечення позову є можливість ускладнення чи неможливість у майбутньому виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Способи забезпечення позову, які передбачені частиною 1 статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті152 ЦПК України).

При цьому, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Необхідність вирішення цього питання виникає також з положень статті 12 ЦПК України, за змістом якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та рівноправності сторін, а суд зобов`язаний створити умови, за яких дотримувався б необхідний баланс їхніх процесуальних прав та обов`язків та була б гарантована реальна можливість захисту майнових та особистих (немайнових) прав сторін.

Отже, забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, які гарантують позивачу виконання рішення суду в разі задоволення його позову та обмежують, насамперед, права відповідача на розпорядження спірним майном на час розгляду та виконання такого рішення.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання судового рішення.

В роз`ясненнях, що міститься в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 2 грудня 2006 року № 9 передбачено, що при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід врахувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність, та брати до уваги не тільки інтереси позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

До видів забезпечення позову законом віднесено накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (п.1 ч.1 ст.150 ЦПК), а також заборону вчиняти певні дії (п.2,4 ч.1 ст.150 ЦПК).

Під арештом майна слід розуміти заборону розпорядження цим майном, а в певних випадках - і користування ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

У позовній заяві зазначається, що підставою для звернення до суду з вказаним позовом стало незаконне вибуття з державної власності та набуття ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку та подальший незаконний перехід права на цю ділянку до ОСОБА_2 на підставі правочину.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 22 березня 2017 року, визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 року в частині надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 878 кв.м по АДРЕСА_1 ; визнано недійсним державний акт серії ЯИ №140147 на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3 . Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року вищезазначені судові рішення змінені у мотивувальних частинах, з викладенням їх в редакції цієї постанови (а.с.11 зворот - 28).

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 05 червня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №6517, ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 земельну ділянку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 (а.с.91). Земельна ділянка належала продавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯИ №140147, на якому приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О. 05 червня 2012 року зроблено запис про перехід права власності на земельну ділянку ОСОБА_2 (а.с.92-93).

На вказаній ділянці збудовано житловий будинок за літ А-2 загальною площею 371 кв.м, житлова площа 154,5 кв.м, та гараж літ. Б, який на підставі свідоцтва про право власності від 07 травня 2015 року належить ОСОБА_2 (а.с.29-30).

За вказаних обставин, посилання представника відповідачки в апеляційній скарзі на належність ОСОБА_2 земельної ділянки, є обґрунтованим.

Аналізуючи викладені обставини, колегія суддів встановила, що предметом позову прокурора є правовідносини щодо права власності відповідачки на земельну ділянку на якій розташований належний останній житловий будинок.

Складовими права власності на землю є право розпорядження, володіння та користування цією нерухомістю.

В порядку забезпечення позову прокурор вважав необхідним тимчасово обмежити відповідачку у праві розпорядження спірним майном з передачею прав на цю землю та житлового будинку, розташованого на вказаній земельній ділянці у будь-який спосіб та реєстрацією речових прав, а також змінювати об`єкт спору (змінювати цільове призначення, проводити поділ, об`єднання), що є складовою оспорюваного права власності, а також провадити будь-які будівельні роботи та вводити в експлуатацію об`єктів нерухомості на ній.

Отже, обраний позивачем спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами.

Спір щодо земельної ділянки на якій розташований житловий будинок є реальним, носить матеріальний характер, власницею спірного майна є відповідачка ОСОБА_2 . Відсутність обтяжень спірної нерухомості не перешкоджатиме подальшій зміні речових прав на землю та житловий будинок, що може стати дійсною перешкодою у ефективному захисті та поновленні прав, якщо факт їх порушення буде встановлений судом при вирішенні спору.

Необхідність збереження правового статусу та стану спірної ділянки, який існує, принаймні на час виникнення спору, відповідає умовам вжиття заходів забезпечення позову та застосуванню правил ч.2 ст.149 ЦПК.

Такі умови можуть бути забезпечені тимчасовою забороною розпорядження цим майном з передачею прав на цю землю та житлового будинку та з реєстрацією речових прав, та забороною змінювати об`єкт спору (цільове призначення, поділ, об`єднання тощо).

Метою вжиття забезпечувальних заходів у цьому спорі є забезпечення знаходження майна у відповідачки у незмінному вигляді.

Відповідність цієї мети умовам застосування правил ст.149 ЦПК слідує з положень п.20 постанови №5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», в якому зазначено, що з метою забезпечення знаходження майна у володінні відповідача на час судового розгляду позову про право на це майно суд за клопотанням позивача може вжити заходи забезпечення позову, наприклад, накласти арешт на майно, заборонити відповідачеві вчиняти певні дії (розпоряджатися і/або користуватися спірним майном), заборонити державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, передати спірне майно на зберігання третій особі відповідно до статті 976 ЦК (судовий секвестр).

Згідно практики Європейського суду з прав людини ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за цією статтею коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13, має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (Кудла проти Польщі, N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, Міфсуд проти Франції [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі (Дорани проти Ірландії) зазначається, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, невжиття вказаних прокурором заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті і набрання законної сили судовим рішенням, може істотно ускладнити в разі задоволення позовних вимог ефективний захист поновлення порушених прав або інтересів, за захистом яких прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради, призвести до зміни власника спірного майна та вплинути на виконання цього рішення.

При цьому вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 про надання відповідей щодо всіх ключових аргументів відповідача зазначених у скарзі, які, на думку колегії суддів, зводяться до оцінки належного або неналежного способу захисту цивільних справ, суб`єкта звернення, що зазначені прокурором у позові, колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти всі обставини, які мають значення для вирішення спору по суті, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення чи поновлення прав боржника у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. При розгляді заяви про забезпечення позову предметом розгляду є лише питання про наявність підстав для вжиття таких заході, а не вирішення позовних вимог.

Що ж стосується зустрічного забезпечення, то відповідно до ст.ст.153,154 ЦПК вирішення цього питання є правом суду, за виключенням випадків, передбачених ч.3 ст.154 цього Кодексу, проте відповідачка на такі випадки не посилалася. У зв`язку з чим, підстави для повернення заяви про забезпечення позову в порядку передбаченому ч.10 ст.153 ЦПК відсутні.

З огляду на вищенаведені мотиви оскаржувана ухвала в силу п.4 ч.1ст.376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви прокурора про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.367,374,376,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на земельну ділянку площею 878 кв.м., з кадастровим номером :12:001:0013, що розташована по АДРЕСА_1 та заборонити органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки (у тому числі у разі її поділу чи об`єднання з іншими ділянками).

Заборонити органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційній дії щодо гаражу та житлового будинку, загальною площею 371 кв.м. по АДРЕСА_1 , що розташовані на земельній ділянці площею 878 кв.м. із кадастровим номером :12:001:0013.

Заборонити Управлінню державного архітектурно-будівельному контролю Миколаївської міської ради та Управлінню державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва та введення в експлуатацію об`єктів нерухомості на земельній ділянці площею 878 кв.м. із кадастровим номером :12:001:0013, що розташована по АДРЕСА_1 .

Заборонити ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає за адресою АДРЕСА_2 ) вчиняти із земельною ділянкою площею 878 кв.м., з кадастровим номером :12:001:0013, що розташована по АДРЕСА_1 дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної ділянки, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, присвоєння нової адреси, укладати договори та інші правочини щодо неї, а також проводити на цій земельній ділянці будь-які будівельні роботи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 серпня 2020 року.

Головуючий: Судді: