Справа № 462/7817/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2020 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого - судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря судового засідання Колошкіна П.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи Данчак Т.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки і піклування, про визначення місця проживання дитини,

встановив:

ОСОБА_1 у грудні 2019 року звернувся у суд з позовом до ОСОБА_4 про визначення місце проживання їхньої малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 20.08.2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано в судовому порядку 25.02.2019 року, і від спільного подружнього життя мають малолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу донька проживає з матір`ю - ОСОБА_4 , а він часто проводив час із донькою, та не мав жодних обмежень щодо спілкування з нею. 02.01.2019 року він підписав нотаріально посвідчену заяву, яка дозволяла ОСОБА_5 у супроводі ОСОБА_4 здійснювати тимчасові поїздки за кордон. Термін дії даної заяви до 02.01.2021 року. Відповідач, шляхом обману, використала дану заяву для виїзду за кордон та вивезла їхню дитину до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. В Україну їхня донька так і не повернулася, у зв`язку з цим 10.10.2019 року він відкликав свою раніше подану нотаріальну заяву про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, у період з 02.01.2019 року по 02.01.2021 року. Вважає, що в інтересах доньки проживати саме з ним, а не з її матір`ю, оскільки він має власний бізнес та вільний робочий графік, що надає йому можливість відводити дитину до садочку, займатися її вихованням, піклуватися про неї та створити усі необхідні умови для її проживання. У свою чергу, відповідач має нестабільний психоемоційний стан, а також приховує від нього, що має намір вдруге одружитися, виїхати за кордон на постійне місце проживання разом із їхньою донькою, що позбавить його спілкуватися із донькою, тому просить визначити її місце проживання з ним.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21.01.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

18.02.2020 року представник відповідача - адвокат Савка Т.В. подав до суду відзив, в якому проти позову заперечує та просить в задоволенні такого відмовити за безпідставністю.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, зазначивши, що після розірвання шлюбу відповідач разом з донькою переїхала проживати до її батьків, за адресою: АДРЕСА_2 , де вони мешкали до літа 2019 року. З моменту розірвання шлюбу позивач не цікавився донькою, не брав участь у її вихованні, оскільки постійно перебував у м. Києві, не забезпечував її матеріально. Відповідач самостійно забезпечувала доньку всіма необхідними матеріальними благами. 16.04.2019 року відповідач уклала шлюб із ОСОБА_8 , який позитивно ставиться до доньки ОСОБА_5 та старається забезпечити її батьківською турботою. Оскільки відповідачем було заплановано виїзд за кордон для постійного проживання, то вона звернулася до позивача для надання дозволу на виїзд їхньої доньки за кордон, а саме до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. 02.01.2019 року позивачем було підписано нотаріально посвідчену заяву для виїзду доньки ОСОБА_5 в супроводі матері за межі України, терміном до 02.01.2021 року. Однак, восени 2019 року позивач дізнався, що відповідач одружилася з іншим чоловіком, а тому скасував наданий ним дозвіл на виїзд доньки за кордон. Вважає, що позивач звернувся з даним позовом виключно з мотивів помсти відповідачу за те, що вона вдруге вийшла заміж. Станом на сьогодні відповідач з дочкою повністю адаптувалися в Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії, зокрема відповідач влаштувалася на роботу, вони забезпечені житлом, в якому створені усі необхідні матеріально-побутові умови для дитини, донька ходить в садочок та забезпечена усім необхідним для її здоров`я та розвитку. Просить в позові відмовити за відсутністю належних та допустимих доказів, якими свій позов обґрунтовує позивач.

Представник третьої особи - Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, в судовому засіданні зазначила, що у вирішенні позову покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін, третю особу, та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 25.02.2019 року розірвано в судовому порядку (а.с. 7), та від спільного подружнього життя мають малолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Також встановлено і не заперечується сторонами, що донька ОСОБА_5 після розлучення батьків залишиласьза їхньою згодою проживати з мамою, спору щодо місця проживання дитини на той час не виникало.

Нотаріально засвідченою заявою від 02.01.2019 року ОСОБА_1 надав свою заяву на тимчасовий виїзд за кордон до Республіки Польща, а також до інших країн-учасниць Шенгенської угоди та Європейського союзу, та/або Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії його доньці ОСОБА_5 , у період з 02.01.2019 року по 02.01.2021 року , у супроводі її матері ОСОБА_12 (а.с.12), яку 10.10.2019 року позивач відкликав (а.с.13).

16.04.2019 року відповідач вдруге одружилася, уклала шлюб із ОСОБА_8 (а.с.11).

Строною відповідача підтверджено покликання позивача, що ОСОБА_4 разом із своїм новим чоловіком та донькою від першого шлюбу ОСОБА_5 в серпні 2019 року виїхали за кордон для постійного проживання, а саме до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, де вони проживають по даний час.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із положенням ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст.7 СК України під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.

Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно ч.1, 2 ст.161 СК України у разі якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має постійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ч.2 ст.1 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей (1991р), предметом цієї Конвенції є підтримка у найвищих інтересах дітей їхніх прав. Зі змісту ст. 3 Конвенції вбачається, що першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Зі змісту ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно листа №260001 від 11.03.2020 року Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради вбачається, що у Залізничної районної адміністрація Львівської міської ради, як органу опіки та піклування відсутні правові підстави для надання висновку щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 , оскільки зі слів батька дитини встановлено, що мати дитини ОСОБА_4 разом із малолітньою дочкою ОСОБА_5 з кінця серпня 2019 року перебувають за межами України по теперішній час (а.с.46).

Згідно пояснень позивача, наданих в судовому засіданні, він винаймає житло у м. Києві, у якому зможе проживати разом із донькою, має власний бізнес, а тому систематично отримує достатній дохід, а також має частку у квартирі батьків, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, позивачем суду не надано жодного доказу на підтвердження даних обставин, якими обгрунтовується позов.

Крім того, ОСОБА_5 не наданого суду належних та допустимих доказів на підтвердження існування виняткових обставин, які б вказували на неможливість проживання доньки з матір`ю, в тому числі неспроможність ОСОБА_4 забезпечити належні умови проживання, навчання, догляду та безпеки дитини.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, відтак у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.10, 12, 13, 81, 89, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду, відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - через Залізничний районний суд м. Львова.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з п.3 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 - РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_4 - РНКОПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ;

третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки і піклування, місцезнаходження: 79040, м.Львів, вул.Виговського, буд.34, ЄДРПОУ - 04056084.

Повний текст судового рішення складений 14 серпня 2020 року.

Суддя /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: С.Ю. Колодяжний