Дата документу 04.02.2020 Справа № 320/6261/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/6261/19 Головуючий у 1 інстанції: Юрлагіна Т.В.
Провадження № 22-ц/807/551/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» лютого 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 жовтня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що ОСОБА_1 на підставі заяви б/н від 03 грудня 2007 року отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України.

В порушення норм закону та умов договору ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 13 червня 2019 року має заборгованість 16517,93 грн., яка складається з наступного: 5437,40 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 3646,04 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 5250,38 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 921,35 грн. нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи відповідно до умов договору: 500 грн. штраф (фіксована частина), 762,76 грн. штраф (процентна складова).

На підставі зазначеного просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 03 грудня 2007 року у розмірі 16517,93 грн. та судові витрати у розмірі 1921 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, зазначило, що відповідач був проінформований про умови договору, в анкеті-заяві позичальника зазначена базова процентна ставка 30% річних, у виписці банк проінформував відповідача про зміну процентної ставки, відповідач користувався кредитними коштами, чим підтвердив згоду з новими тарифами, суд повинен був надати свій розрахунок в разі незгоди з розрахунком банку, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, судові витрати покласти на відповідача.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що в анкеті-заяві відсутні умови щодо стягнення неустойки, він не був ознайомлений з наданими банком умовами та правилами та тарифами, судом першої інстанції обґрунтовано застосовано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 03.07.2019 року №14-131цс19, позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, пославшись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 03.07.2019 року №14-131цс19, дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, однак, враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, відмовив в задоволенні позову з підстав пропуску банком позовної давності при зверненні до суду.

З таким висновком не погоджується колегія суддів.

За положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

За приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України договір вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлено однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 03.12.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір без номеру, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Факт отримання коштів відповідачем не заперечувався в суді першої інстанції.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність укладеного між сторонами кредитного договору від 03.12.2007 року та обов`язку відповідача повернути кошти, які фактично отримані та використані позичальником.

За матеріалами справи банк пред`явив до відповідача позовні вимоги про стягнення зі ОСОБА_1 у зв`язку з неналежним виконанням умов договору станом на 13.06.2019 року у зв`язку з неналежним виконанням умов договору заборгованості станом на 13.06.2019 року в сумі 16 517,93 грн., яка складається з: 5437,40 грн. заборгованість за тілом кредиту, 3646,04 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 5250,38 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 921,35 грн. нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 762,76 грн. штраф (процентна складова) (а.с.2-4).

Однак за наданим банком розгорнутим розрахунком заборгованість ОСОБА_1 станом на 13.06.2019 року (а.с.8-13 зворот.) в сумі 16 517,93 грн. складається з: 5437,40 грн. заборгованість за тілом кредиту, 3646,04 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 5250,38 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 921,35 грн. нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 762,76 грн. штраф (процентна складова) (а.с.8-13 зворот.).

Отже, згідно наданому позивачем доказу у справі (розгорнутому розрахунку заборгованість ОСОБА_1 станом на 13.06.2019 року) заборгованість в сумі 3646,04 грн. є нарахованими відсотками за кредитним договором, а не простроченим тілом кредиту, як зазначив позивач в позовній заяві.

Зазначений розрахунок відповідачем не спростовано.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_1 б/н від 03.12.2007 року (а.с.14 зворот.), позичальник отримав кредитну картку № НОМЕР_1 з кредитним лімітом, строк дії якого відповідає строку дії картки, при цьому базова процентна ставка становить 30 процентів з розрахунку 360 днів на рік, погашення кредиту здійснюється щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості шляхом внесення коштів на карту Клієнтом або списанням банком коштів з Дебетної картки.

За змістом розрахунку заборгованості (а.с.8-13) та виписки з особового рахунку ОСОБА_1 (а.с.59-64) вбачається, що відповідач активно користувався кредитними коштами в період з дати укладання договору по травень 2015 року, а також періодично сплачував суми на погашення кредиту, починаючи з моменту укладання кредитного договору. Останній платіж в сумі 100 гривень ОСОБА_1 у здійснив особисто 26.05.2015 року, останнє автоматичне погашення заборгованості в сумі 412,21 гривня здійснено 29.11.2017 року.

Виписки по рахунках/карткам ПАТ КБ «ПриватБанк» є належними та допустимими доказами, що підтверджується Постановою Вищого Господарського суду України від 13.11.2014 р. у справі № 908/4154/13 щодо надання Банком кредитних коштів Клієнту, отримання і використання таких коштів Клієнтом, нарахування Банком відсотків, комісії, пені, а також часткове погашення позичальником заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до п. п. 5.1, 5.4, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2006 р. інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» підтверджується, що ОСОБА_1 отримав 4 картки, при цьому остання №050685 зі строком дії до останнього дня 11.2017 року (а.с.66).

За вказаних обставин необґрунтованим є висновок суду про те, що відповідач ОСОБА_1 зобов`язаний повернути позивачу лише фактично отримані та використані кошти, без врахування заборгованості за відсотками в розмірі 30 процентів з розрахунку 360 днів на рік, передбачених в заяві позичальника ОСОБА_1 від 03.12.2007 року, підпис під якою відповідач не оспорював в суді.

За приписами ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною 5 ст.261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України ), а не закінченням строку дії договору.

Отже, оскільки в заяві позичальника ОСОБА_1 визначено періодичні щомісячні платежі для погашення кредиту, а також передбачено, що строк кредитного ліміту відповідає строку дії картки, враховуючи, що за матеріалами справи відповідач отримав 4 платіжні картки, строк дії останньої останній день листопада 2017 року, строк повернення кредиту в повному обсязі настав 30 листопада 2017 року.

Таким чином, звертаючись до суду з позовом 02.08.2019 року, позивач не пропустив строк позовної давності, оскільки останній платіж на погашення заборгованості в сумі 412,21 гривень було здійснено 29.11.2017 року (а.с.64).

Враховуючи зміст заяви від 03.12.2007 року, яка підписана відповідачем, з якої слідує, що позичальник надає згоду на те, що погашення заборгованості по Кредитному договору може проводитись як шляхом внесення коштів на карту Клієнтом так і шляхом списання банком коштів з дебетної картки (а.с.14 зворот), колегія суддів вважає безпідставним висновок суду про те, що автоматичне списання коштів з рахунків боржника ОСОБА_1 не перериває перебіг позовної давності, оскільки не є дією відповідача, що свідчить про визнання свого боргу перед кредитором.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, враховуючи, що строк кредитування за договором до 30 листопада 2017 року, з позовом банк звернувся у серпні 2019 року, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими банком після 30 листопада 2017 року.

За вказаних обставин стягненню зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню заборгованість за відсотками за період з початку дії кредитного договору по 30 листопада 2017 року, яка за розрахунком банку станом 30 листопада 2017 року складає 347,90 грн. ( а.с.12 зворот).

Оскільки Заява від 03.12.2007 року, яка підписана позичальником ОСОБА_1 , не містить положень про умови про забезпечення виконання зобов`язання шляхом нарахування пені або штрафів, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотрималось вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, а тому вимоги банку щодо стягнення: 5250,38 грн. нарахованої пені за прострочене зобов`язання, 921,35 грн. нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 762,76 грн. штраф (процентна складова) задоволенню не підлягають.

Вказане узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду України, викладеною у постанові від 03.07.2019 року (провадження 14-131цс19).

За вищевикладених обставин, рішення суду першої інстанції відповідно до п.2,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог банку та стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором б/н від 03 грудня 2007 року в сумі 5785,30 грн., яка складається з: 5437,40 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 347,90 грн. заборгованості за відсотками.

Згідно з ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України АТ КБ «ПриватБанк» має право на компенсацію відповідачем суми судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 672,82 грн., суми судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1009,23 грн., всього 1682,05 грн.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 жовтня 2019 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором б/н від 03 грудня 2007 року в сумі 5785 (п`ять тисяч сімсот вісімдесят п`ять) гривень 30 копійок, яка складається з: 5437 (п`ять тисяч чотириста тридцять сім) гривень 40 копійок - заборгованості за тілом кредиту; 347 (триста сорок сім) гривень 90 копійок заборгованість за відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в сумі 1682 (тисяча шістсот вісімдесят дві) гривні 05 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 лютого 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова