Постанова

Іменем України

19 серпня 2020 року

місто Київ

справа № 523/6597/13-ц

провадження № 61-2446св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У квітні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

(далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача за договором про надання споживчого кредиту у сумі 301 234, 19 грн.

У позовній заяві посилалося на те, що 23 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та відповідачем укладено кредитний договір про надання грошових коштів у розмірі 23 200, 00 дол. США до 23 квітня 2018 року, проте він зобов`язання належним чином не виконував.

08 грудня 2011 року між первісним кредитором та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого позивачу відступлені права вимоги, зокрема, за договором про надання споживчого кредиту від 23 квітня 2008 року № 0.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2018 року у позові відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, керувався тим, що позивачем не надано у розумінні статті 77 ЦПК України належних доказів наявності у відповідача перед позивачем заборгованості.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь

ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 301 234, 19 грн, з яких: за тілом кредиту - 179 992, 85 грн, за відсотками - 121 241, 33 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 0 та надав відповідачу кредитні кошти у сумі 23 200, 00 дол. США. Відповідач свої зобов`язання з повернення кредитних коштів не виконує, у зв`язку з чим станом на 09 квітня 2013 року у нього утворилася заборгованість за кредитом. Відповідачем не спростовано як факт укладення між сторонами кредитного договору та додатків до нього, так і відсутності у нього заборгованості перед банком. Натомість, відповідно до матеріалів справи під час розгляду справи судом першої інстанції призначалася судова почеркознавча експертиза, втім справа неодноразово поверталася без виконання судової експертизи у зв`язку з ненаданням заявником документів у обсязі, необхідному для проведення експертизи. Матеріали справи свідчать, що непроведення експертизи не можна поставити у вину кредитору. За ненаданням доказів про погашення боргу за умов встановлення факту існування зобов`язання тягар доказування відсутності боргу покладається на боржника. Доводи щодо неправильності розрахунку чи його невідповідності договору не наведені ОСОБА_1 , у заяві від 19 квітня 2017 року він повідомив про те, що вважає розрахунок помилковим, оскільки з урахуванням обсягу здійснених платежів розмір заборгованості є значно меншим, ніж зазначено у довідці, проте жодного доказу на підтвердження факту оплати не надав, до того часу взагалі заперечував факт підписання договору. Суд оцінки таким суперечливим доводам не надав. Зважаючи на те, що висновки про невідповідність суми боргу договору або закону відсутні у рішенні суду і законом не обмежене коло письмових доказів на підтвердження суми боргу кредитних зобов`язань, тому висновок суду про відмову у позові з підстав ненадання розрахунку боргу за наявності довідки про борг, не спростованої належними та допустимими доказами, на законі не ґрунтується.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у січні 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник вважає, що висновки суду апеляційної інстанції, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, не відповідають дійсним обставинам справи, зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що суд дійшов необґрунтованого висновку про доведеність позову на підставі довідки про заборгованість від 23 квітня 2008 року, яка ані формул, ані посилань на первинні документи, які використовувалися для обчислення розміру заборгованості, не містить. Отже, у матеріалах справи відсутні належні докази наявності у відповідача перед позивачем заборгованості. Також зазначив, що у відповідача відсутні можливості спростувати розмір заборгованості, оскільки за значним спливом часу відповідні квитанції у відповідача не збереглися.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2019 року відкрито касаційне провадження.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваної постанови апеляційного суду визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 23 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 23 200, 00 дол. США з розрахунку сплати 13, 5 % річних, на строк з 23 квітня 2008 року до 23 квітня 2018 року.

Відповідно до підпункту 1.2.2 кредитного договору відповідач зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно з додатком № 1 до договору.

За умовами підпункту 1.3.1 за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13, 5 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до договору. За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі, збільшеному вдвічі від ставки, зазначеної у підпункті 1.3.1. Нарахування процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня несплати або неповної сплати платежу, встановленого в договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

У підпункті 1.3.3 визначено, що нарахування процентів за кредитним договором здійснюється щомісяця у два етапи за методом «30/360» відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України та чинного законодавства України.

Згідно з пунктом 5.5 у випадку несплати чергового ануїтетного платежу у встановлений цим договором день сплати ануїтетного платежу більше ніж на один місяць та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальником та/або заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів у порядку, встановленому розділом 12 договору.

Відповідно до пункту 12.1 кредитного договору у випадку настання обставин, визначених умовами договору, та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення про дострокове повернення кредиту.

Договір засвідчено підписами сторін.

08 грудня 2011 року між первісним кредитором та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, зокрема і за договором, укладеним із відповідачем.

Отже, на підставі статей 512, 514 ЦК України ПАТ «Дельта Банк» у договірних правовідносинах набуло статусу нового кредитора.

23 березня 2013 року на адресу відповідача банком надіслано досудову вимогу про сплату наявної заборгованості у сумі 10 794, 13 дол. США. Відповідач попереджений про те, що у разі незадоволення претензії банк буде вимушений звернутися до суду з вимогою про примусове стягнення боргу на загальну суму, яка на 13 березня 2013 року становить 37 202, 08 дол. США.

Зазначене звернення залишено позичальником без відповіді, борг відповідачем не погашено, що стало підставою для звернення банку до суду з відповідним позовом.

Згідно з довідкою банку заборгованість становить 37 687, 25 дол. США, що згідно з курсом НБУ складає 301 234, 19 грн, з яких: за тілом кредиту - 179 992, 85 грн, за відсотками - 121 241, 33 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до правил частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 23 березня 2013 року на адресу відповідача банком надіслано досудову вимогу про сплату наявної заборгованості у сумі 10 794, 13 дол. США та його попереджено про те, що у разі незадоволення цієї претензії банк буде вимушений звернутися до суду з вимогою про примусове стягнення боргу на загальну суму боргу.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

На підтвердження позовних вимог позивачем наданий договір про надання споживчого кредиту, додаток № 2 до договору, додаток № 8 до договору, довідка від 09 квітня 2013 року, які належним чином оцінені судом апеляційної інстанції, у результаті чого суд визнав встановленим факт укладення договору та розмір наданого кредиту.

Відповідач із зазначеними доказами не погодився, проте ним не було надано належних та допустимих доказів на спростування такого розміру заборгованості, зокрема платіжних документів щодо сплати щомісячних чергових платежів, не заявлялось клопотань про призначення судової економічної (бухгалтерської) експертизи.

Зважаючи на наведене, доводи заявника про недоведеність позову зводяться виключно до недоведених припущень, містять вимогу щодо переоцінки наявних у справі доказів. Заявник під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій не надав доказів на спростування доводів позивача та на підтвердження власних заперечень проти позову, не скористався правом заявлення клопотання про проведення судової економічної (бухгалтерської) експертизи, не надав на підтвердження заперечень доказів погашення заборгованості, зокрема платіжних документів. У справі призначалася судова почеркознавча експертиза, проте справа поверталася без виконання такої експертизи у зв`язку з ухиленням відповідача від надання додаткових документів для її проведення, вільних зразків підпису, оплати її проведення.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Верховний Суд констатує суперечливу поведінку відповідача у цьому процесі, що полягає у невизнанні факту підписання кредитного договору під час розгляду справи в суді першої інстанції, яка надалі ним безмотивно змінена у суді касаційної інстанції на іншу, що позивачем не доведено розмір кредитної заборгованості. Наведене свідчить про недотримання мінімальних стандартів добросовісної поведінки сторони у судовому процесі, на які вправі розраховувати як суд, так протилежна у спорі сторона.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Суд касаційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, судом не встановлено достатніх підстав вийти за межі доводів скарги, визначені правилом статті 400 ЦПК України. Верховний Суд в оцінці обґрунтованості та правомірності оскаржуваного рішення, ухваленого у справі, виходить з оцінки тих доводів, що наведені сторонами під час розгляду справи, а також доводів касаційної скарги, не визнаючи за можливе надавати оцінку іншим міркуванням, що не були предметом вивчення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

Р. А. Лідовець

Д. Д. Луспеник