Єдиний унікальний номер 233/5200/19
Номер провадження 22-ц/804/450/20
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року Донецький апеляційний суд колегією в складі:

Суддів Никифоряка Л.П. (доповідач), Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в м. Бахмут цивільну справу без повідомлення учасників справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, в якій подано апеляційну скаргу Акціонерним товариством «Українська залізниця» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2019 року (головуючий у суді 1 інстанції Малінов О.С.),

ВСТАНОВИВ:

07 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» /далі Товариство/ про стягнення не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування позову заявник посилалася на те, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем по 17 липня 2017 року, про що має відповідний запис у трудовій книжці та у вказаний період виконував роботу згідно своїх посадових обов`язків і був звільнений з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. При звільненні відповідач не провів розрахунок та не сплатив заробітну платню за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 32 087,53грн (без урахування обов`язкових платежів).

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 32087,53грн та судовий збір на користь держави в розмірі 768,40грн.

В апеляційній скарзі Товариство просило скасувати рішення та відмовити у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводились до того, що судом неправильно застосовані норми матеріального права та визнані встановленими обставини, які позивачем не підтверджені, оскільки позивачем не доведено право на отримання заробітної плати за спірний період і не надано доказів на підтвердження своїх вимог. Та суд допустив порушення норм процесуального права, звільнивши позивача від обов`язку доказувати обставини якими він обґрунтовував свої вимоги. Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того, що суд не врахував висновок торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року яким щодо ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс- мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території непідконтрольній українській владі, які унеможливили виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із Товариством до 17 липня 2017 року та був звільнений у зв`язку із скороченням штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП України /копія трудової книжки а.с.11-16/.

Товариство у період часу з 18 липня 2016 року по 17 липня 2017 року продовжувало діяльність та працівник ОСОБА_1 працював машиністом тепловоза виробничого підрозділу «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», якому нарахована заробітна плата з березня 2017 року по липень 2017 року розмір якої склав 32 087,53грн, з яких за березень 2017 року 5 501,76грн, квітень 2017 року 2 395,51грн, травень 2017 року 2545,22грн, за червень 2017 року 2 203,01грн та за липень 2017 року 19442,03грн /копія довідки наданої позивачем за підписом головного інженера та головного бухгалтера а.с.10/.

Висновком торгово-промислової палати України визнано настання форс- мажорних обставин для відповідача з 20 березня 2017 року /а.с.41-49/.

За змістом довідки Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 04 вересня 2019 року № 929/2, наданої відповідачем, відсутня заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 та розмір нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 машиніста тепловоза з січня по липень 2017 року складається із заробітної плати за січень та лютий 2017 року при 300 фактично відпрацьованих годинах та становить 9 346,54грн /а.с.39/.

У той же час, страхувальник Регіональна філія «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» надав в Пенсійний фонд України індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 які внесені до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за звітний період з 01 березня по 31 березня 2017 року, відповідно до яких для нарахування пенсії брався 31 трудовий день, який включено в страховий стаж та розмір заробітної плати в сумі 5501,76грн /довідка ПФУ за формою ОК-5 а.с. 85-86/.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд виходив із того, що відповідач, в порушення вимог статті 116 КЗпП України не провів розрахунок з позивачем при звільненні. Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що безпосереднє місце роботи позивача знаходиться в зоні проведення воєнних дій на території тимчасово непідконтрольній Україні та саме ця обставина призвела до порушення прав позивача щодо своєчасного розрахунку при звільненні та свідчить про відсутність вини в діях Української залізниці, оскільки відсутні відомості щодо виходів, відпрацьованого часу та фактично виконуваної працівником роботи.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав що, обов`язок здійснювати облік робочого часу, нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік покладено на працедавця, та саме останній повинен забезпечити неухильне виконання вимог трудового законодавства України.

Беззаперечним є та обставина що в період часу з березня 2017 року по 17 липня 2017 року позивач та відповідач перебували у трудових відносинах та позивач мав правомірні та законні очікування на оплату своєї праці.

Працівник в обґрунтування своїх вимог вказував на те, що в період часу з березня 2017 року по 17 липня 2017 року він продовжував виконувати роботу визначену трудовим договором та при цьому посилалася на докази, які спромігся отримати враховуючи обставини що склалися.

При цьому заслуговують на увагу аргументи заявника позову щодо достовірності та доказового значення наявних в наданій позивачем довідці підписів осіб, які на час коли виникли спірні відносини займали відповідні посади головного інженера та головного бухгалтера в Товаристві, чого відповідачем не спростовано.

Відповідач беззаперечно мав можливість для наведення суду обставини якими він обґрунтовував свої заперечення та останній не довів та не підтвердив жодними належними доказами існування обставин з приводу того, що зазначені в наданій працівником довідці посадові особи, на момент звільнення працівника та протягом спірного періоду не працювали в Товаристві чи протягом спірного періоду підписуючи відповідну довідку вийшли за межі наявних у них повноважень.

Відповідно до норм статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Товариство свої заперечення проти позовних вимог обґрунтовувало довідкою долученою до відзиву від 04 вересня 2019 року № 929/2 в якій зазначено розмір заробітної плати в тому числі з березня 2017 року (0,00грн) та фактичну кількість відпрацьованих годин (0), яка містить інформацію що не узгоджується із відомостями, яке саме ж Товариство надало до Пенсійного фонду України та внесено до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування в якому розмір нарахованої Товариством заробітної плати працівнику ОСОБА_1 становив суму (5501,76грн) та для нарахування пенсії ОСОБА_1 за березень 2017 року брався 31 трудовий день.

Тобто докази надані Підприємством містять суттєві протиріччя які не спростовано в ході судового розгляду. Разом з тим, сума заробітку зазначена в довідці наданій працівником ОСОБА_1 за березень 2017 року (5501,76грн) узгоджується із інформацією наведеною в довідці ПФУ за формою ОК-5.

Інших належних та допустимих доказів на спростування наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем, відповідачем до суду першої та апеляційної інстанції не надано.

Доводи про відсутність первинної документації, що унеможливлює нарахування заробітної плати та інших виплат, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки працівник довів що він продовжував працювати на Підприємстві після 20 березня 2017 року, виконував роботу згідно трудового договору та заробітна плата була йому нарахована, про що відповідач надав відповідні відомості та нарахування.

Та вирішальним для результатів розгляду даної справи суд апеляційної інстанції вважає те, що обставини на які посилається відповідач, щодо здійснення діяльності на території тимчасово непідконтрольній Україні виникли не з 20 березня 2018 року як визначено висновком торгово- промислової палати України № 126/2/21-10.2, а мали місце у період з 14 квітня 2014 року в населених пунктах, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, згідно з положеннями Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року та суд апеляційної інстанції виходить з того, що Товариство, яке на час проведення антитерористичної операції продовжувало здійснювати діяльність на території непідконтрольній Україні визначивши свої права та реалізовуючи їх за своїм розсудом повинно відповідати за негативні наслідки від такої діяльності.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції належним чином відреагував на аргументи відповідача щодо достовірності та надійності наданих позивачем документальних доказів та обґрунтовано вважав, що відповідач у жодний належний спосіб не спростував наявні в розрахунках відомості.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач за обставини що склалися не має практичної доступної для нього можливості для виправлення встановленого в його справі порушення щодо розміру та строків здійснення з ним розрахунку при звільненні інакше як шляхом судового тлумачення в рішенні суду.

Тому рішення в частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, вимогам матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду в частині задоволення позовних вимог здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 04 лютого 2020 року.

Судді: