Ухвала

Іменем України

12 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 1522/20345/12

провадження № 61-11294ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 20 липня 2020 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Сегеди С. М., Цюри Т. В., у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Андрія Олександровича про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв А. О. звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку у справі за позовом акціонерного товариства «Державний ощадний банк України (далі - АТ «Державний ощадний банк України», банк) до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Подання мотивоване тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва А. О. перебувають виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1522/20345/12 від 20 червня 2019 року та виконавчого листа № 1522/20345/12 від 23 липня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Державний акціонерний банк України» заборгованості за кредитним договором, а також про стягнення судових витрат. Відповідно до повідомлень податкової служби, управління Пенсійного фонду України боржник пенсію не отримує, рахунки у фінансових установах відсутні, джерела доходу не виявлені, автотранспортні засоби не зареєстровані. Відповідно до іпотечного договору № 605, ОСОБА_1 передав у заставу банку нерухоме майно, а саме: чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

23 березня 2012 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси визнано недійсним договір про іпотечний кредит від 15 вересня 2006 року та іпотечний договір від 15 вересня 2006 року. Проте рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 6 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року, позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 , ПАТ «Укрсоцбанк», приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Атаманчук О. Г., задоволено частково та визнано недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 13 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та договір іпотеки № 207 від 13 квітня 2012 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Атамачнук О. Г., визнано іпотекодержателем квартири АДРЕСА_2 за договором іпотеки від 15 вересня 2006 року ПАТ «Державний ощадний банк України». 31 липня 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_4 скасовано запис про право власності на ОСОБА_3 за номером 21645285 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101.

На адресу приватного виконавця Цинєва А. О. надійшла заява представника АТ «Державний ощадний банк України» щодо звернення приватного виконавця з відповідним поданням в порядку статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкту, встановлено, що вищевказане нерухоме майно за боржником не зареєстровано, що унеможливлює подальше звернення стягнення на предмет іпотеки, та станом на 21 лютого 2018 року, чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1 , не зареєстрована за жодною особою. Приватний виконавець не може у повній мірі вчинити виконавчі дії та виконувати вимоги виконавчого документу.

Приватний виконавець просив дозволити звернути стягнення на нерухоме майна боржника ОСОБА_1 , яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2019 року в задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва А.О. про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що згідно абзацу 2 частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно. Законодавець в даній нормі чітко визначив умову, за якої суд вирішує питання звернення стягнення на нерухоме майно боржника, - це відсутність реєстрації права власності в установленому законом порядку як юридичного факту. У такому випадку виконавцю потрібно надати докази, які підтверджують, що боржник фактично є володільцем майна. Однак, приватний виконавець зазначив адресу проживання боржника: АДРЕСА_3 , при цьому жодного доказу того, що він фактично там проживає або дійсно володіє цим майном не надає, жодного акту виходу за місцем проживання боржника не надав. Звернення приватного виконавця до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно, яке є крайнім заходом, до вчинення приватним виконавцем усіх можливих дій, спрямованих на виконання рішення суду, є передчасним.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 липня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» задоволено, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2019 року скасовано. Дозволено приватному виконавцю виконавчого округу Одеської області Цинєву А. О. звернути стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме квартиру АДРЕСА_4 , в порядку виконання виконавчого листа № 1522/20345/12 від 20 червня 2019 року, виданого Приморським районним судом м. Одеси.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що право на звернення до суду із заявою про звернення стягнення на майно боржника, яке не зареєстровано в установленому законом порядку передбачено частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», а виконання судових рішень у цивільних, адміністративних, господарських справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що відповідає висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 лютого 2020 року у справі № 676/1314/19 (провадження № 61-16321св19). Приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 59708024 з виконання примусового виконання виконавчого листа № 1522/20345/12 від 20 червня 2019 року, виданого Приморським районним судом м. Одеси про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за кредитним договором. Відповідно до повідомлень податкової служби України, управління Пенсійного фонду України боржник пенсію не отримує, рахунки у фінансових установах відсутні, джерела доходу не виявлені, автотранспортні засоби не зареєстровані. Відповідно до іпотечного договору № 605 ОСОБА_1 передав у заставу банку нерухоме майно, а саме: чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2014 року по справі № 522/28550/13-ц, яке набрало законної сили, позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 , ПАТ «Укрсоцбанк», приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Атаманчук О. Г., треті особи: ОСОБА_1 , реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, за участю прокуратури Приморського району м. Одеси в інтересах ПАТ «Державний ощадний банк України» про витребування майна та визнання недійсними правочинів задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 13 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визнано недійсним договір іпотеки № 207 від 13 квітня 2012 року, укладений між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Атамачнук О. Г. Визнано Іпотекодержателем квартири АДРЕСА_2 за договором іпотеки від 15 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардіною О. О. публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України». 31 липня 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_4 скасовано запис про право власності на ОСОБА_3 за номером 21645285 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101. ОСОБА_1 добровільно не виконує рішення суду, подання приватного виконавця є обґрунтованим, не вирішення порушеного у поданні питання є перешкодою примусового виконання виконавчого документа.

Таким чином, суд виходив із того, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , разом із тим це право боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, що перешкоджає виконанню судового рішення.

ОСОБА_1 подав 31 липня 2020 року до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 20 липня 2020 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судами норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2014 року по справі № 522/28550/13-ц ОСОБА_1 не набув права власності на квартиру АДРЕСА_2 , оскільки підставою для державної реєстрації права власності на майно є рішення суду, яким задоволено вимогу про повернення майна, переданого за недійсним правочином, а не визнання договору недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 зробила висновок про те, що згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Таким чином, рішення суду щодо недійсності правочину не має наслідком переходу права власності до сторони за недійсним правочином, тобто автоматична реституція прав не відбувається. Суд апеляційної інстанції визнав встановленими обставини належності майна ОСОБА_1 на праві власності, всупереч указаних висновків Великої Палати Верховного Суду. ОСОБА_3 ухиляється від повернення нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 13 квітня 2012 року. Суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 50 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавцем не було надано належних доказів, що підтверджують належність ОСОБА_1 на праві власності об`єкту нерухомого майна, оскільки відсутнє рішення суду, яке є підставою для реєстрації права власності. Приватним виконавцем не було надано належних доказів, які б підтверджували, що спірна квартира була повернута за недійсним правочином та знаходиться у володінні ОСОБА_1 .

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва А. О. перебуває виконавче провадження АСВП №59708024, провадження по якому відкрито 02 серпня 2019 року, з примусового виконання виконавчого листа № 1522/20345/12 від 20 червня 2019 року, виданого Приморським районним судом м. Одеси про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість по виплаті кредиту за кредитним договором № 908-н від 15 вересня 2006 року у розмірі 89 953 доларів США. та 49 884,31 грн, а також витрат по оплаті державного мита у розмірі 1 700,00 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 120,00 грн.

Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 12 серпня 2019 року встановив, що боржник ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 та 12 серпня 2014 року був знятий з обліку по закінченню договору найму.

Згідно повідомлень Державної податкової служби та управління Пенсійного фонду України боржник ОСОБА_1 пенсію не отримує, рахунки у фінансових установах відсутні, джерела доходу не виявлені, автотранспортні засоби не зареєстровані.

Відповідно до іпотечного договору № 605 ОСОБА_1 передав у заставу банку нерухоме майно, а саме: чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, у справі № 522/28550/13-ц позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 , ПАТ «Укрсоцбанк», приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Атаманчук О. Г., треті особи: ОСОБА_1 , реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, за участю прокуратури Приморського району м. Одеси в інтересах ПАТ «Державний ощадний банк України», про витребування майна та визнання недійсними правочинів - задоволено частково та: визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 13 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; визнано недійсним договір іпотеки № 207 від 13 квітня 2012 року, укладений між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Атаманчук О. Г.; визнано іпотекодержателем квартири АДРЕСА_2 за договором іпотеки від 15 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардіною О. О., АТ «Державний ощадний банк України».

31 липня 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_4 скасовано запис про право власності на ОСОБА_3 за номером 21645285 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

У частині третій четвертій статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Згідно частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року в справі № 488/3753/17-ц (провадження № 61-17011сво19) зроблено висновок, що «розгляд процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб) є виконанням судових рішень, як заключного етапу у процесі реалізації захисту цивільних прав. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Правовідносини з виконання судових рішень є триваючими до тих пір, поки судове рішення не буде виконане у порядку, передбаченому законом».

За схожих обставин в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2020 року у справі № 676/1314/19 (провадження № 61-16321св19) зазначено, що «житловий будинок з відповідними надвірними будівлями по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_5 і ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя. За договором дарування від 13 квітня 2012 року, посвідченого Першою Кам`янець-Подільською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_5 за згодою дружини ОСОБА_1 подарував указаний житловий будинок своєму синові ОСОБА_2 . Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 11 квітня 2014 року, цей договір дарування визнано недійсним. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірне домоволодіння не скасовано, а державна реєстрація права власності ОСОБА_5 і ОСОБА_1 на нерухоме майно не відновлена. Відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Задовольняючи подання старшого державного виконавця Кам`янець-Подільського МВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області Волкової О. В. суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 є власником Ѕ частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , разом із тим це право боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, що перешкоджає виконанню судового рішення».

За таких обставин, апеляційний суд зробив правильний висновок про задоволення подання приватного виконавця.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, зроблені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 є необґрунтованими, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 20 липня 2020 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Андрія Олександровича про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков