Постанова

Іменем України

22 липня 2020 року

м. Київ

справа №686/21483/16-ц

провадження № 61-42528 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач)

суддів: Грушицького А. І., Мартєва С. Ю., Петрова Є.В., Штелик С. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 18 липня 2018 року у складі судді Ярмолюка О. І., Гринчука Р. С., Костенка А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 278 618 грн 06 коп. інфляційних нарахувань і 35 594 грн 85 коп. процентів від простроченої суми, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що рішенням Хмельницького міського суду Хмельницької області від 7 грудня 2000 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів стягнуто з ОСОБА_2 на її користь 76 881 грн заборгованості за договором позики.

Оскільки судове рішення не виконано відповідачем до цього часу, ОСОБА_2 має компенсувати позивачеві інфляційні втрати та проценти від простроченої суми за період з 1 червня 2001 року по 1 листопада 2016 року у відповідності до положень статті 625 ЦК України.

У зв`язку із викладеним, ОСОБА_1 просила суд відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 278 618 грн 06 коп. інфляційних нарахувань і 35 594 грн 85 коп. процентів від простроченої суми, а всього - 314 212 грн 91 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд виходив з того, що ОСОБА_1 не довела наявність заборгованості та розмір відповідних нарахувань на несплачену відповідачем суму.

З огляду на те, що суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, підстави для застосування позовної давності, про яку заявляв відповідач відсутні.

Короткий зміст рішення апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 18 липня 2018 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 квітня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 74 698 грн. 27 коп. інфляційних нарахувань, 6 919 грн. 29 коп. процентів від простроченої суми та 816 грн.18 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 224 грн. 49 коп. за розгляд справи в апеляційному суді.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 236 грн. 86 коп. судового збору за подання до суду заяви про перегляд заочного рішення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 7 грудня 2000 року не виконане відповідачем, а тому правовідносини сторін не припинилися, і ОСОБА_2 не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов`язання за договором.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідач не довів факт перерахування коштів від реалізації автомобіля на погашення боргу за судовим рішенням, а тому нарахував інфляцію та проценти на загальну суму боргу.

Також судом зазначено, що позовна давність за позовами про стягнення інфляційних нарахувань і трьох процентів річних обмежується останніми трьома роками перед зверненням кредитора до суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

17 серпня 2018 року на адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 18 липня 2018 року у якій скаржник просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 квітня 2018 року залишити в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано справу з суду першої інстанції.

07 червня 2019 року справа № 686/21483/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу

Відзив до Верховного Суду не надходив.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у рахунок погашення заборгованості за договором позики та на виконання рішення Хмельницького міського суду Хмельницької області від 7 грудня 2000 року його автомобіль Kia Sportage, державний знак НОМЕР_1 реалізовано торгівельною організацією «Фенстер» за повну суму, що не враховано судом апеляційної інстанції при ухваленні рішення.

Також зазначив, що судом не враховано, що позивач не зверталась до виконавчої служби протягом 2001-2016 років про перерахування їй отриманих від реалізації грошових коштів, хоча знала про факт реалізації автомобіля, а тому затримка виконання рішення відбулась з її вини.

Вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку із виконанням судового рішення та до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.

Крім того, зазначив, що судом не застосовано позовну давність.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Хмельницького міського суду Хмельницької області від 07 грудня 2000 року у справі № 2-5541/2000 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 позику в сумі 76 120,80 грн. та сплачене держмито в сумі 760 грн. 20 коп., а також на користь держави - державне мито в сумі 1 грн.

Ухвалою Хмельницького міського суду Хмельницької області від 02 серпня 2000 року вжито заходи забезпечення позову - накладено арешт на автомобіль Kia Sportage, д/н НОМЕР_2 , належний ОСОБА_2

31 січня 2001 року ПП «Фенстер» складено акт № 1550 судової автотоварознавчої експертизи та постановою відділу державної виконавчої служби міста Хмельницький визначено залишкову вартість автомобіля Kia Sportage, д/н НОМЕР_1 , належного ОСОБА_2 , в сумі 25 138 грн.15 коп.

20 березня 2001 року ОСОБА_1 , як стягувача було повідомлено листом за № 5-12/з-5 за підписом начальником відділу державної виконавчої служби Хмельницького міста Хмельницький про те, що для повернення коштів у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_2 76881 грн. вилучена і передана на реалізацію автомобіль Kia Sportage, д/н НОМЕР_1 , яка належить боржнику. Після реалізації автомобіля та надходження коштів на рахунок Відділу державної виконавчої служби частина заборгованості буде погашена.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 липня 2001 року за клопотанням державного виконавця Хмельницького міського відділу державної виконавчої служби про скасування забезпечення позову як такого, що перешкоджає примусовому виконанню рішення суду було скасовано ухвалу Хмельницького міського Хмельницької області від 02 серпня 2000 року про накладення арешту на автомобіль Kia Sportage, д/н НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2

27 липня 2001 року автомобіль було знято з обліку для реалізації.

31 липня 2001 року зазначений вище автомобіль зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 , на підставі довідки-рахунку серії МОЛ № 084872 від 28 липня 2001 року.

Матеріали щодо відчуження автомобіля знищені в зв`язку із закінченням трирічного строку зберігання.

Зазначені обставини підтверджуються карткою реєстрації з бази даних «Автомобіль» Регіонального сервісного центру в Хмельницькій області від 27 червня 2017 року, повідомленнями Регіонального сервісного центру в Хмельницькій області від 17 жовтня 2017 року за № 31/22-4409, 16 листопада 2017 року за № 31/22-Л-71.

У травні 2016 року Другий міський відділ державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з поданням про видачу дубліката виконавчого листа № 2-5541, виданого Хмельницьким міським судом Хмельницької області 18 грудня 2000 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 76881 грн. та на користь держави 1 грн.

Ухвалою від 27 травня 2016 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області задовольнив подання Другого міського відділу державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції.

17 червня 2016 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області Другому міського відділу державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції видано дублікат відповідного виконавчого листа № 2-5541/2000 від 18 грудня 2000 року.

01 липня 2016 року Другим міським відділом державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції Хмельницької області за зазначеним дублікатом виконавчого листа відкрито виконавче провадження ВП № 51539784, фактично виконання за яким не відбувалося, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 01 липня 2016 року, листами Другого міського відділу державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції Хмельницької області від 10 серпня 2016 року за № 24706, від 16 грудня 2016 року за № 38154/0792.

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 14 березня 2018 року у справі № 686/9871/16-ц ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 січня 2018 року скасовано, подання державного виконавця Другого міського відділу державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції про видачу дубліката виконавчого листа залишено без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши аргументи, викладені у відзиві, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною 1 статті 1046 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

За частиною першою статті 525, частиною першою статті 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За частиною 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відтак, доводи касаційної скарги щодо відсутності підстав для застосування статті 625 ЦК України до правовідносин у цій справі не відповідають суті цих правовідносин - правовідносин позики рішення суду суті цих правовідносин не змінює, а лише визначає суму заборгованості на час настання строку виконання зобов`язань.

Доводи касаційної скарги, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із виконанням судового рішення та до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування втрат від знецінення грошових коштів у зв`язку з інфляцією та 3% річних має компенсаторний характер і є способом захисту майнового права і інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника за знецінення грошових коштів, які ним не повернуто та у компенсації за користування чужими грошима і неналежне виконання зобов`язань.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду.

У зв`язку із викладеним можна зробити висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються нормами ЦК України щодо виконання зобов`язань за договором позики та передбачають відповідальністі за порушення грошового зобов`язання (частина 2 статті 625 ЦК України).

Зобов`язання у цій справі не є такими, що виникли з рішення суду, це зобов`язання з виконання договору позики, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір грошових коштів, які підлягають поверненню, як невиконане боржником зобов`язання та констатовано про наявність зобов`язань між сторонами.

Саме такі правові висновки щодо правової природи застосування положень статті 625 ЦК України за наявності судового рішення, яке не виконується Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19).

Отже, доводи касаційної скарги щодо відсутності підстав для застосування положень статті 625 ЦК України до встановлених судом правовідносин є необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам матеріального права.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми її положення застосовуються у випадку наявності несплаченої суми боргу.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Судом апеляційної інстанції стягнуто грошові суми на підставі статті 625 ЦК України за період з 2 листопада 2013 року по 1 листопада 2016 року (позов подано 2 листопада 2016 року), а тому доводи касаційної скарги, що судами безпідставно не застосовано строк позовної давності є необґрунтованими.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про застосування положень статті 625 ЦК України та нарахування 3% річних та втрат від інфляції на всю суму боргу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що боржник не довів перерахування позивачу державним виконавцем коштів від реалізації належного йому автомобіля і зробив нарахування на всю суму боргу.

Такі висновки суду не відповідають положенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи в судах) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях(частина четверта статті 60 ЦПК України (у зазначеній редакції)).

За змістом Закону України «Про виконавче провадження» виконання судових рішень покладається на виконавчу службу Міністерства юстиції України, ініціювання виконавчого провадження належить стягувачу, а тому саме стягувач зацікавлений у виконанні судового рішення і здійснюватиме контроль за його виконанням як зацікавлена особа.

Боржник у виконавчому провадженні може здійснити дії з повернення боргу шляхом добровільного погашення боргу або передачі на реалізацію свого майна. Реалізація майна боржника повинна мати на меті виконання рішення суду у повному або частковому обсязі.

Судами встановлено, що автомобіль, якій належав боржнику був знятий з обліку, визначена його ціна для реалізації у розмірі 25 138 грн. 15 коп. та зареєстрований за іншою особою, Виконавче провадження, не зважаючи на невиконання судового рішення, у повному обсязі було знищено, а позивачка, будучи повідомленою про реалізацію автомобіля, за отриманням коштів не зверталась.

Саме на ці обставини посилався боржник у заперечення проти розміру непогашеного боргу.

За таких обставин, вина з неотримання позивачкою коштів від реалізації автомобіля при виконанні судового рішення не може покладатись на відповідача і не може бути підставою для нарахування сум, передбачених статтею 625 ЦК України на повну суму заборгованості, оскільки після опису та реалізації автомобіля у процедурі виконання рішення суду, перерахування стягувачу коштів з такої реалізації арештованого майна не залежить від відповідача.

Матеріали справи не містять даних, а позивач не посилалась на те, що отримані від реалізації автомобіля суми були відмінними від оцінки майна, а тому сума втрат від інфляції та 3 % річних потрібно відраховувати від неотриманих і непогашених сум боргу з урахуванням суми оцінки автомобіля.

Неправомірність дій державного виконавця при виконанні судового рішення також не є підставою для покладання відповідальності на боржника, а може бути підставою для відшкодування державної виконавчою службою можливої шкоди, заподіяної незаконними діями.

За таких обставин, постанова апеляційного суду підлягає зміні в частині сум, які підлягають стягненню.

З огляду на суму заборгованості із урахуванням коштів від реалізації автомобіля (76881 грн. - 25 138 грн. 15 коп.= 51 742 грн. 85 коп.) збитки від інфляції складають за період, визначений судом 48 469 грн. 97 коп. (розраховано за формулою: 51 742, 85 грн. х 1,002 х 1,005 х 1,249 х 1,433 х 1,009 х 0,996 х 1,010 х 1,035 х 1,001х 0,998 х 0,999 х 0,997 х 1,018х 1,028 = 100 212 - 51 742 грн. 85 коп.= 48 469 грн. 97 коп.), 3 % річних від простроченої суми - 4 362 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною четвертою статті 412 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, однак неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 412 ЦПК України, судове рішення підлягає зміні у частині інфляційних нарахувань, та 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача .

Щодо розподілу судових витрат за розгляд справи у суді касаційної інстанції

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню частина судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 528 грн. 30 коп.

Керуючись статтями 141, 409, 410, 412, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 18 липня 2018 року змінити, виклавши резолютивну частину у наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 48 469 грн. 97 коп. інфляційних нарахувань, 4362 грн. процентів від простроченої суми та 528 грн. 30 коп. судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А.І. Грушицький

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик