КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №357/1223/19

06 лютого 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Масловській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_1 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Орєхова О.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, -

в с т а н о в и в:

01 лютого 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

Позовні вимоги обгрунтовав тим, що він проживає у приватизованій трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 .

На третьому поверсі вказаного будинку у квартирі АДРЕСА_2 проживає відповідачка ОСОБА_1 .

23 серпня 2018 року його квартиру було затоплено.

Причиною залиття стало те, що в квартирі АДРЕСА_2 вхідний кран води не працював (зламаний) і відбулося залиття через обрив гумового шлангу.

Внаслідок залиття в 2-х кімнатах, в коридорі, в кухні, ванній кімнаті та туалеті на стінах його квартири виникли тріщини, осипалась штукатурка та облізла фарба. Підлога в коридорі та в кімнатах залита водою. Загальна площа пошкоджень становить близько 150 кв.м. Квартира потребує термінового поточного ремонту, оскільки мешкати в ній стало неможливо.

У результаті залиття квартири АДРЕСА_1 йому завдано майнову шкоду в розмірі 24270 грн., що підтверджується звітом про незалежну експертну оцінку від 21 листопада 2018 року.

Крім майнової шкоди йому заподіяно також і моральну шкоду, яку він оцінює у 10000 грн., яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із знищенням і пошкодженням майна.

З урахуванням наведеного, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь майнову шкоду в сумі 24 270 грн. та за оплату договору на проведення оцінки 2500грн., а також моральну шкоду в сумі 10000 грн., завдану йому внаслідок залиття його квартири з квартири відповідачки .

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири задоволено частково.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 завдану матеріальну шкоду у розмірі 24270 грн., витрати на проведення оцінки у сумі 2500 грн., моральну шкоду в розмірі 500 грн. та судовий збір у сумі 1536,80 грн., загалом 28806,80 грн.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2019 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі № 357/1223/19 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2019 року , 13 січня 2020 року відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане заочне рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини, які мають істотне значення для справи, неправильно і неповно досліджені докази у справі, надана невірна оцінка вказаним доказам. Зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що 12.04.2019 року судом було постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви ОСОБА_2 до розгляду та призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження з повідомленням ( викликом) сторін в судове засідання на 10.06.2019 рок на 12-00 годину. Вказану ухвалу суду та копію позовної заяви вона не отримувала, докази вручення їй вказаних документів у матеріалах справи відсутні. Це призвело до того, що вона була позбавлена можливості відповідно до ч.4 ст. 277 ЦПК України подати заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного провадження та надати докази безпідставності та необгрунтованості позовних вимог ОСОБА_2

Вказує, що позивач свідомо порушив вимоги п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України, невірно вказавши в позовній заяві її зареєстроване місце проживання. Зазначає, що вона зареєстрована та проживає у м.Жашкові Черкаської області, її адреса та контакти є у вільному доступі в правлінні ЖБК " Радон", членом якого є позивач ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції неповно встановлено обставини справи та задоволено позов ОСОБА_2 про стягнення з неї матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 , лише на підставі акту про залиття від 23.08.2018 року з якого вбачається, що аварія трапилася на системі ХВП, а причиною аварії є те, що в квартирі АДРЕСА_2 вхідний кран не працює (поламаний) і затоплення відбулося через обрив гумового шлангу. Також в акті зазначено, що в період затоплення в квартирі АДРЕСА_2 ніхто не проживав.

З наведеного слідує, що у зв`язку з її відсутністю під час аварії в квартирі АДРЕСА_2 обстеження внутрішньо квартирних мереж водопостачання вказаної квартири не здійснювалося та вона вважає, що обстежувалася система ХВП поза межами її квартири.

Таким чином, судом першої інстанції не з`ясовано: про який саме вхідний кран води йдеться мова в акті та про який гумовий шланг; на якій системі ХВП вони змонтовані (на внутрішньо будинковій чи на внутрішньо квартирній); на якому поверсі знаходиться кран і шланг, оскільки її квартира розташована на 3 поверсі, а квартира позивача - на першому. Тобто, суд першої інстанції зобов`язаний був встановити фактичні обставини і визначитися з межами відповідальності управителя будинку ЖБК «Радон», оскільки вона не несе відповідальності за внутрішньо будинкову систему ХВП.

Судом також не було з`ясовано, чому в квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 58,10 кв.м., площа пошкоджень водою становить 150 кв.м.

Крім того, акт від 23.08.2018 року не відповідає вимогам закону щодо змісту та форми, з нього не вбачається достовірність встановлення причини затоплення квартири АДРЕСА_1 внаслідок її дій чи бездіяльності, оскільки комісія не здійснювала обстеження належної їй квартири АДРЕСА_2 .

Отже, оскаржуване рішення суду ґрунтується на припущеннях, без підтвердження її причетності до аварії на системі ХВП належними, допустимими та достовірними доказами.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Лукашов Юрій Валентинович підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках - по 1/2 частині кожний.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2015 року визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недієздатною. Встановлено опіку над недієздатною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Призначено опікуном недієздатної ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її брата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає в АДРЕСА_1 .

23 серпня 2018 року квартиру АДРЕСА_1 було затоплено.

Згідно з актом про залиття, що трапилось на системі холодного водопостачання, від 23 серпня 2018 року у м. Біла Церква, складеного комісією у складі: головного інженера виконавця послуг ОСОБА_4 , голови комісії, майстра технічної дільниці ОСОБА_5 , майстра ремонтної дільниці ОСОБА_6 , слюсаря-сантехніка ОСОБА_7 , представників організації, яка відповідно до укладеного угоди, обслуговує внутрішньо будинкові системи опалення та гарячого водопостачання, представника власника будинку: 22 серпня 2018 року в будинку АДРЕСА_3 внаслідок аварії на системі центрального водопостачання трапилося залиття квартир АДРЕСА_4 і АДРЕСА_1 .

У квартирі АДРЕСА_1 в 2-х кімнатах, коридорі, кухні, ванній, туалеті виникли тріщини, пошкоджена штукатурка. На стінах кімнат місцями пошкоджені шпалери. Підлога в коридорі та кімнатах залита водою . В туалеті і ванній обсипалась плитка на площі близько 15 кв.м. Килимові доріжки вкриті водою, пошкоджено 2 шафи та одяг. Загальна площа пошкоджень становить близько 150 кв. м. Причиною залиття, аварії, що трапилась на системі ХВП, є те, що: в квартирі АДРЕСА_2 вхідний кран води не працює (поломаний) і затоплення відбулося через обрив гумового шлангу. Власник квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 проживає в м. Києві , а квартира куплена для того, щоб здавати квартирантам та одержувати кошти. В період затоплення в квартирі АДРЕСА_2 ніхто не проживав. Власник квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 на лист, надісланий електронною поштою, приїхати на огляд відмовилася. Провести ремонт або відшкодувати збитки також відмовилася

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.07.2019 року власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 .

Згідно звіту про незалежну оцінку, визначення ринкової вартості відновлювальних робіт та будівельних матеріалів з метою встановлення розміру матеріального збитку, трикімнатної, житлової квартири АДРЕСА_1 від 20 листопада 2018 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ПП «Спілка експертів» на замовлення ОСОБА_2 , вартість ремонтно-відновлювальних робіт та вартість використаних матеріалів складає 24 270 гривень.

За проведення оцінки позивачем сплачено 2500 грн., що підтверджується актом №СЕ-002НМ здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 21 листопада 2018 року.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування завданої йому матеріальної та моральної шкоди внаслідок залиття квартири, ОСОБА_2 посилався на те, що залиття квартири АДРЕСА_1 , співвласником якої він є та в якій він проживає, відбулося з вини ОСОБА_1 , яка є власником квартири АДРЕСА_2 в цьому ж будинку та має відшкодувати йому майнову та моральну шкоду, спричинену залиттям квартири та пошкодженням його майна.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , стягуючи з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 завдану матеріальну шкоду у розмірі 24270 грн., моральну шкоду в розмірі 500 грн., суд першої інстанції посилався на те, що залиття квартири АДРЕСА_1 сталося з вини відповідачки, яка є власником квартири АДРЕСА_2 , розташованої на третьому поверсі вказаного будинку, розмір матеріальної шкоди визначений у звіті оцінювача і становить суму 24270 грн., в добровільному порядку вказану матеріальну шкоду відповідачка не відшкодовує, що призводить до порушень прав позивача, а тому порушене право підлягає захисту. Внаслідок пошкодження майна позивача, необхідності проведення ремонту по відновленню наслідків залиття, був порушений його життєвий уклад, виникли істотні негативні зміни у його житті, що завдало йому моральних страждань, а тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 500 грн.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального права з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини (ч.2 ст.1166 ЦК України).

Відповідальність є наслідком вини та означає законне зобов`язання фізичної або юридичної особи відшкодувати завдані збитки іншій фізичній або юридичній особі згідно із певними правовими принципами та правилами. Це зобов`язання може бути передбачене в угоді (договірне зобов`язання) або в правовій нормі (недоговірне зобов`язання).

Відповідно до ст.ст. 319, 322 ЦК України власність зобов`язує, власник не може використовувати право власності на шкоду правам громадян, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

Статтею 151 Житлового кодексу України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини.

Так, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що саме на відповідача покладено обов`язок спростування презумпції вини шляхом доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до частин 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

На підтвердження позовних вимог та вини відповідачки в завданні йому матеріальної та моральної шкоди внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 посилався на акт про залиття від 23 серпня 2018 року. Суд першої інстанції визнав вказаний доказ належним та поклав його в основу судового рішення.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про те, що позивачем не надано доказів її вини у залитті квартири позивача, відповідачка, в свою чергу, не надала жодного доказу на спростування вказаних доводів позивача та висновків суду першої інстанції, оскільки, як зазначалося вище, саме на відповідача покладено обов`язок спростування презумпції вини шляхом доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

При цьому актом про залиття, що трапилось на системі холодного водопостачання від 23 серпня 2018 року у м. Біла Церква, встановлено, що відбулося залиття двох квартир АДРЕСА_4 і АДРЕСА_1 , причиною залиття, аварії, що трапилась на системі ХВП, є те, що: в квартирі АДРЕСА_2 вхідний кран води не працює (поломаний) і затоплення відбулося через обрив гумового шлангу.

Обставини викладені в зазначеному акті, зокрема, щодо причини залиття, відповідачкою не спростовано, не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що в її квартирі АДРЕСА_2 вхідний кран води працює і затоплення відбулося через обрив гумового шлангу на внутрішньо будинковій, а не на внутрішньо квартирній системі ХВП.

Доводи апеляційної скарги про те, що акт від 23.08.2018 року не відповідає вимогам закону щодо змісту та форми, оскільки з нього не вбачається достовірність встановлення причини затоплення квартири АДРЕСА_1 внаслідок її дій чи бездіяльності, так як комісія не здійснювала обстеження належної їй квартири АДРЕСА_2 в цьому ж будинку, спростовуються фактами, викладеними в акті про причини залиття від 23 серпня 2018 року. У вказаному акті відображено дату залиття, конкретні пошкодження квартир, причину залиття, а також зазначено, що власник квартири АДРЕСА_2 відмовилася приїхати на огляд. Вказаний акт складений та підписаний комісією у складі: головного інженера виконавця послуг ОСОБА_4 , голови комісії, майстра технічної дільниці ОСОБА_5 , майстра ремонтної дільниці ОСОБА_6 , слюсаря-сантехніка ОСОБА_7 , та відповідає вимогам щодо форми та змісту такого акту, викладених в додатку № 4 до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17.05.2005 року, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207..

Враховуючи зазначене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів вини відповідачки у залитті квартири АДРЕСА_1 23 серпня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що залиття квартири позивача відбулося внаслідок аварії на внутрішньо будинковій системі ХВП, а тому відшкодовувати збитки позивачу має балансоутримувач будинку, колегія суддів відхиляє, так як вони не підтверджені належними та допустимими доказами, є припущенням відповідачки, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що судом не було з`ясовано та перевірено ту обставин що в квартирі АДРЕСА_1 загальною площею 58,10 кв.м., площа пошкоджень водою становить згідно акту 150 кв.м., так як в акті про залиття зазначено, що у квартирі АДРЕСА_1 в 2-х кімнатах, коридорі, кухні, ванній, туалеті виникли тріщини, пошкоджена штукатурка. На стінах кімнат місцями пошкоджені шпалери. Підлога в коридорі та кімнатах залита водою . В туалеті і ванній обсипалась плитка на площі близько 15 кв.м. Килимові доріжки вкриті водою, пошкоджено 2 шафи та одяг. Загальна площа пошкоджень становить близько 150 кв. м. З викладеного вбачається, що в квартирі позивача було затоплено не лише підлогу, а й стіни та стелю, тому комісією в акті зазначена загальна площа пошкоджень стін, стелі, підлоги. Детальний опис пошкоджень, їх об`єм та розмір матеріальної шкоди визначений у звіті про незалежну оцінку, визначення ринкової вартості відновлювальних робіт та будівельних матеріалів з метою встановлення розміру матеріального збитку, трикімнатної, житлової квартири АДРЕСА_1 від 20 листопада 2018 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ПП «Спілка експертів», який оглядав вказану квартиру після залиття та визначав об`єми залиття.

З огляду на те, що саме на власника квартири законодавством покладено обов`язок утримувати своє майно, проводити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, а також на те, що відповідачкою не надано жодного доказу на спростування висновків суду щодо наявності її вини у залитті квартири АДРЕСА_1 та заподіянні позивачу, який є співвласником квартири та опікуном недієздатного іншого співвласника ОСОБА_3 , матеріальної та моральної шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме відповідачкою, яка є власником квартири АДРЕСА_2 , з якої відбулося залиття квартири АДРЕСА_1 в цьому будинку, мають бути відшкодовані позивачу завдані збитки.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку, визначення ринкової вартості відновлювальних робіт та будівельних матеріалів з метою встановлення розміру матеріального збитку, трикімнатної, житлової квартири АДРЕСА_1 від 20 листопада 2018 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ПП «Спілка експертів», вартість ремонтно-відновлювальних робіт та вартість використаних матеріалів складає 24 270 гривень.

На спростування висновків вказаного звіту та визначеного в ньому розміру матеріальної школи відповідачкою жодного доказу не надано, а тому визначений судом першої інстанції розмір матеріальної шкоди 24 270,00 грн., що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, є обґрунтованим.

Також з матеріалів справи вбачається, що за проведення оцінки матеріальної шкоди суб`єктом оціночної діяльності ПП «Спілка експертів» позивачем сплачено 2500 грн., що підтверджується актом №СЕ-002НМ здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 21 листопада 2018 року, вказані грошові кошти є збитками в розумінні ст.22 ЦК України, а тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув вказані збитки з відповідачки на користь позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України.

Згідно ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4).

У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 зазначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Враховуючи вказані норми права, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що з урахуванням принципів розумності та справедливості на користь позивача з відповідачки підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 500 грн., так як залиття квартири призвело до негативних емоцій та переживань щодо пошкодження майна та неможливості нормального користування ним, що в свою чергу призвело до душевних страждань ОСОБА_2 , порушення звичного способу його життя.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири та стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 матеріальної шкоди в розмірі 24270 грн., витрат на проведення оцінки у сумі 2500 грн. та моральної шкоди в розмірі 500 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права, оскільки її не було повідомлено судом першої інстанції про час та місце розгляду справи, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Позивачем ОСОБА_2 в позовній заяві було зазначено адресу проживання відповідачки ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , тобто квартиру, яка належить на праві власності відповідачці та з якої відбулося залиття квартири позивача.

Згідно ч.9 ст. 28 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

У відповідності до частин 6-10 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру. Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу. Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

26.03.2019 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області направлено запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 та 02.04.2019 року суду надано інформацію про те, що ОСОБА_1 в м. Києві та Київській області зареєстрованою не значиться.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2019 року було відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду на 10 червня 2019 року на 12 год. 00 хв.

Сторонам по справі, в тому числі відповідачці за адресою вказаною в позовній заяві, а саме: АДРЕСА_2 , було надіслано судову повістку та копію ухвали про відкриття провадження у справі, однак поштове відправлення, адресоване ОСОБА_1 , повернулося до суду без вручення.

У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання 10 червня 2019 року, розгляд справи було відкладено на 03.07.2019 року та надіслано судові повістки. Разом з тим, судова повістка, адресована ОСОБА_1 , повернулася до суду без вручення із зазначенням причини повернення «за закінченням встановленого строку зберігання».

Згідно вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Судом першої інстанції 10.06.2019 року було опубліковано оголошення на інформаційному веб-сайті судової влади України про виклик відповідачки ОСОБА_1 в судове засідання, яке відбудеться 03 липня 2019 року.

Таким чином, у зв`язку з відсутністю інформації про зареєстроване місце проживання відповідачки ОСОБА_1 , суд першої інстанції, діючи на підставі ч.11 ст.128 ЦПК України та з дотриманням десятиденного строку, розмістив оголошення про виклик відповідачки в судове засідання на офіційному веб-сайті судової влади України, а тому ОСОБА_1 вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а саме про судове засідання, призначене на 03.07.2019 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем невірно вказано її зареєстроване місце проживання, оскільки вона зареєстрована та проживає в м. Жашків Черкаської області та її адреса наявна у вільному доступі в правлінні ЖБК «Радон», членом якого є позивач, колегія суддів відхиляє, оскільки апелянтом не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, зокрема на підтвердження того, що позивачу було відоме інше місце проживання відповідачки та що така інформація міститься в ЖБК «Радон». При цьому в матеріалах справи такі докази та інформація щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки за іншою адресою також відсутні.

Також з доданої до апеляційної скарги довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ №463349 вбачається, що 19.07.2019 року ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново. Проте, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене 03 липня 2019 року, тобто до встановлення відповідачці ІІ групи інвалідності, а тому судом підставно стягнуто з відповідачки на користь позивача сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 залишити без задоволення

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2020 року.

Головуючий: Судді: