ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2020 року м. Чернівці

справа № 720/1853/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Одинака О.О., Перепелюк І.Б.

секретаря Тодоряка Г.Д.

за участю представника позивача ОСОБА_1

учасники справи

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2019 року, головуючий у першій інстанції Павлінчук С.С.

встановила:

ОСОБА_4 у жовтні 2018 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди.

Зазначала, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір підряду в усній формі, за яким ОСОБА_4 виготовлено 7 металопластикових вікон і 4 металопластикових дверей та встановлено у господарстві ОСОБА_3 , що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Посилалася на те, що ОСОБА_3 погоджено вартість виготовлених виробів в сумі 135786 грн. та прийнято роботу, однак не виконано обов`язку з оплати товару.

Звернулася до ОСОБА_3 з претензією 9 серпня 2018 року з вимогою про виконання зобов`язання з оплати.

Справа №720/1853/18 Головуючий у 1 інстанції Павлінчук С.С.

Провадження №22-ц/822/36/19 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Просила стягнути з ОСОБА_3 відшкодування вартості 7 металопластикових вікон і 4 металопластикових дверей.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги, просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду в сумі 119865 грн. за виготовлення7 металопластикових вікон і 4 металопластикових дверей.

Рішенням Новоселицького районного суду м.Чернівці від 11 жовтня 2019 року позов задоволено частково, постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 119864 грн., а в решті відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що ОСОБА_3 не є належним відповідачем, не є суб`єктом спірних правовідносин.

Зазначає про відсутність між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 домовленості про виготовлення металопластикових виробів, ОСОБА_3 робота не приймалась, повноваження ОСОБА_3 здійснював представник ОСОБА_5 , який діяв всупереч волевиявлення ОСОБА_3 , домовленість мала місце між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Мали місце правовідносини з договору оренди, ОСОБА_2 виготовлено металопластикові вироби в рахунок оплати за договором оренди.

Вказує, що ОСОБА_2 є фізичною особою - підприємцем, договір з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 повинен вчинятися у письмовій формі.

Спір, пов`язаний з діяльністю фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Посилається на порушення норм процесуального права, що регулюють порядок призначення експертизи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає не наведеним нормам.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.22, ч.3 ст.386, ч.1 ст.1166 ЦК України та дійшов висновку про те, що підлягає захисту право ОСОБА_2 на стягнення матеріальної шкоди в сумі 119864 грн., яку заподіяно внаслідок не здійснення ОСОБА_3 оплати вартості 7 металопластикових вікон і 4 металопластикових дверей, встановлених у господарстві ОСОБА_3 , що знаходиться по АДРЕСА_1 .

На обґрунтування такого висновку суд першої інстанції зазначив про вчинення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору в усній формі, за яким ОСОБА_4 виготовлено 7 металопластикових вікон і 4 металопластикових дверей та встановлено у господарстві ОСОБА_3 , що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Водночас суд першої інстанції послався на висновок судової будівельно-технічної експертизи судового експерта Юзвенко Р.В. спільного підприємства спільного підприємства «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр» від 19 липня 2019 року №677, за яким ринкова вартість матеріалів та робіт по встановленню 7 вікон і 4 дверей становить 119864 грн., покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про встановлення виробів у будинку і господарській споруді по АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_2 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є стягнення матеріальної шкоди.

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначалося вчинення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору підряду в усній формі, невиконання ОСОБА_3 зобов`язання з оплати металопластикових виробів.

Разом з тим суд першої інстанції не встановив правовідносин, які склались між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не надав їм відповідну правову кваліфікацію, не визначився, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин, не встановив правову природу грошової суми, що підлягає стягненню.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

На підставі частини 1 та 2 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом частини 1, 2 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно з ч.1 ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Оферта може мати письмовий вигляд коли вона має форму єдиного документа, тобто проекту договору, листа, телеграми тощо, що надсилаються акцептанту поштою чи за допомогою іншого технічного засобу зв`язку.

Наслідком надання оферти є те, що коли адресат оферти відізветься й у будь-якій формі висловить згоду укласти договір на зазначених в оферті умовах, його слід визнати укладеним.

На підставі положень частини 1-3 ст.642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в препозиції укласти договір або не встановлено законом.

Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

З огляду на наведене не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Правилами, встановленими частинами 1,2 ст. 207 ЦК України, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 3 ст.181 Господарського кодексу України визначено, що допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно із частиною першою статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до частини першої статті 838 ЦК України підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник.

У матеріалах справи відсутні докази вчинення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору підряду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_2 на підтвердження вчинення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору підряду в усній формі, невиконання ОСОБА_3 зобов`язання з оплати товару посилалася на рахунок-фактуру від 6 жовтня 2017 року №15 та довідку територіального відокремленого без балансового відділення №10025/066 філії Чернівецького обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банку України» від 19 жовтня 2018 року №066.

З приєднаного до матеріалів справи рахунку-фактури від 6 жовтня 2017 року №15 вбачається, що постачальником ОСОБА_2 вчинено дії, спрямовані на виконання умов договору продажу, надано ОСОБА_3 розрахунково-платіжний документ, який містить найменування товару та суму оплати.

Отже, рахунок-фактура від 6 жовтня 2017 року №15, складений постачальником ОСОБА_2 , свідчить про укладення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору поставки у спрощений спосіб.

Доводи ОСОБА_2 про укладення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору підряду спростовуються рахунком-фактурою від 6 жовтня 2017 року №15, відповідно якого постачальником ОСОБА_2 надано ОСОБА_3 розрахунково-платіжний документ за договором продажу, а не за виконані роботи.

ОСОБА_2 , звертаючись до суду, просила стягнути з ОСОБА_3 відшкодування у зв`язку із невиконанням умов договору з здійснення оплати.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають місце правовідносини з заподіяння шкоди на порушення норм матеріального права.

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2019 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) вказала, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. Суд, з`ясувавши, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних із особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

На підставі ч.2 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За змістом ч.1 ст.691 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Отже, суб`єктом підприємницької діяльності за договором поставки має бути продавець (постачальник).

Згідно з частиною першою статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10).

З матеріалів справи вбачається, що здійснено державну реєстрацію фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Водночас рахунок-фактура від 6 жовтня 2017 року №15, складений постачальником ОСОБА_2 , містить зазначення поточного рахунку приватного підприємця ОСОБА_2 № НОМЕР_1 , відкритого у територіальному відокремленому безбалансовому відділенні №10025/066 філії Чернівецького обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банку України».

Відповідно довідки територіального відокремленого безбалансового відділення №10025/066 філії Чернівецького обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банку України» від 19 жовтня 2018 року №066 на поточний рахунок приватного підприємця ОСОБА_2 № НОМЕР_1 , відкритий у територіальному відокремленому безбалансовому відділенні №10025/066 філії Чернівецького обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банку України», грошові кошти від ОСОБА_3 не надходили.

За таких обставин договір поставки укладений ОСОБА_8 як суб`єктом підприємницької діяльності, а не як фізичною особою.

Отже, ОСОБА_2 захист своїх прав та інтересів пов`язувався з правовідносинами з договору між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поставки.

За змістом абз.2 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення відшкодування у зв`язку із невиконанням умов договору як фізична особа.

З огляду на те, що мають місце правовідносини з договору між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поставки, права фізичної особи ОСОБА_2 у зв`язку із невиконанням ОСОБА_3 зобов`язання за договором з оплати товару не порушені.

Тому підстав для захисту права фізичної особи ОСОБА_2 у спосіб стягнення з ОСОБА_3 відшкодування у зв`язку із невиконанням ОСОБА_3 зобов`язання за договором з оплати немає.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_3 , на які є посилання в апеляційній скарзі, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім спорів, що здійснюються в порядку іншого судочинства.

Відповідно до абз.1, 2 п.3 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12), Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв`язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

За змістом ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Перелік справ, підвідомчих господарському суду, наведений у ч.1 ст.20 ГПК України.

На підставі п.1 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема , справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 14 постанови від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» спір фізичної особи, яка має статус суб`єкта підприємницької діяльності, у цивільно-правових, житлових чи інших правовідносинах, що не має ознак господарського та не пов`язаний з господарською діяльністю, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на те, що стороною договору є фізична особа ОСОБА_3 , справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно пп.1 п. 1 ч.2 ст.4 до Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами сплачується судовий збір у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Судом апеляційної інстанції у позові ОСОБА_2 відмовлено.

Встановлено, ОСОБА_3 за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 1798 грн. за квитанцією Акціонерного товариства «Банк Альянс» №02-196585/1 від 2 грудня 2019 року.

Отже, підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 1798 грн.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2019 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 1798 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 9 лютого 2020 року.

Головуючий Половінкіна Н.Ю.

Судді Одинак О.О.

Перепелюк І.Б.