Номер провадження: 22-ц/813/2627/20
Номер справи місцевого суду: 501/2243/16-ц
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Ткачука В.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 грудня 2018року, ухваленого під головуванням судді Петрюченко М.І., -

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном та знесення самочинних будівель, в якому просила:

- зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знести за свій рахунок або знести за рахунок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самочинно збудовану на земельній ділянці, кам`яну огорожу розміром 6.20 м. х 2.75 м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 привести за свій рахунок або привести за рахунок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 17.05 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 у стан придатний для використання за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства;

- зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 0,0401 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :05:005:007;

- стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що на підставі рішення Іллічівського міського суду від 17.02.2016 року та ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 23.03.2016 року, ОСОБА_1 набула права приватної власності на земельну ділянку площею 0.25 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :05:005:0071 та набула право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0401 га, яка розташована за цією ж адресою, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :05:005:0072.

Сусідами ОСОБА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які мешкають за адресою: АДРЕСА_2 .

У липні місяці 2015 року сусіди ОСОБА_2 та ОСОБА_3 незаконно заволоділи земельною ділянкою, площею 17.05 кв. м. (6.20 м. х 2.75 м.), яка належить їй на праві приватної власності з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, чим порушують її право власності на землю. Також відповідачі на зазначеній земельній ділянці самочинно збудували кам`яну огорожу, тому вона, як власник земельної ділянки площею 0,0401 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, незаконно позбавлена права вільно володіти, користуватись, розпоряджатись своїм майном через дії відповідачів.

Позивачка вважає, що діями відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо неправомірного відібрання у неї земельної ділянки та зведення на ній кам`яної огорожі, їй завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона маючи інвалідність другої групи, більше року не може використовувати земельну ділянку, змушена докладати великих зусиль для поновлення своїх законних прав на землю.

Враховуючи характер та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивачка від неправомірних дій ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 просила стягнути солідарно на її користь з відповідачів моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знести за свій рахунок самочинно збудовану на земельній ділянці, кам`яну огорожу розміром 6.20 м. х 2.75 м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 привести за свій рахунок земельну ділянку площею 17.05 кв.м. розташовану за адресою: АДРЕСА_1 у стан придатний для використання за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 0.0401 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :05:005:0072.Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, а саме те, що не відбулось погодження меж земельної ділянки розміром 0.04 га із суміжними землекористувачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в зв`язку з чим частина вказаної земельної ділянки, площею 17,05кв.м (6.20м. х 2.75м.), яка перебувала у фактичному володінні відповідачів була помилково віднесена до земельної ділянки позивачки.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , представник ОСОБА_1 зазначає, що судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права, судом з`ясовані всі обставини справи, а апеляційна скарга є безпідставною.

В судове засідання, призначене на 05 лютого 20120 року відповідачі не з`явились, були сповіщені належним чином (а.с. 32-22 т. 2).

Колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи за відсутності осіб, які були повідомлені про день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 17.02.2016 року та ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 23.03.2016 року, ОСОБА_1 набула права приватної власності на земельну ділянку площею 0.25 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :05:005:0071 та набула право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0401 га., яка розташована за цією ж адресою, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :05:005:0072 (а.с.7-9 т. 1).

Право приватної власності ОСОБА_1 на зазначені земельні ділянки підтверджуються витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ - 016 від 12.06.2016 року (а.с.10-17 т. 1).

Сусідами ОСОБА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які мешкають за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою з місця проживання та про склад сім`ї та прописку, виданою 14.09.2016 року Малодолинською сільською адміністрацією № 1101 (а.с.6 т. 1).

Згідно висновку судової експертизи №800/2017 від 07.06.2017 року встановлено, що має порушення землекористування, зокрема: меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :05:005:0072) відповідно до правовстановлюючого документа; межі (конфігурація та площа) земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :05:005:0072) не відповідає конфігурації та площі земельної ділянки згідно кадастрового плану(а.с.82-85 т. 1).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та знесення самочинних будівель, суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та законним в цій частині, оскільки позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник майна відповідно до ст.ст. 317, 319, 325 ЦК України має право володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому на праві приватної власності майном на свій розсуд та вчиняти будь-які дії щодо свого майна, які не суперечать закону.

Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.г, є ч.1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані: не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі.

Частинами 1, 2 ст. 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, судом зазначено наступне.

Статтею 23 ЦК України визначено загальні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною третьою ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як роз`яснено в абз.2 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) від 31 березня 1995року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні права власності.

Як роз`яснено у п.3 від 31 березня 1995року №4 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пункт 5 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснює, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає обов`язковому з`ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом встановлено, що діями відповідачів позивачці було дійсно заподіяно моральної шкоди, яка полягала в законному сподіванні вільно володіти своїм майном.

Проте суд на законних підставах не погодився з розміром моральної шкоди, яка визначена ОСОБА_1 при подачі позову у розмірі 50000 грн.

На підставі викладених обставин, враховуючи характер та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивач, суд прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши з відповідачів на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що не відбулось погодження меж земельної ділянки розміром 0.04 га із суміжними землекористувачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в зв`язку з чим частина вказаної земельної ділянки, площею 17,05кв.м, яка перебувала у фактичному володінні відповідачів була помилково віднесена до земельної ділянки позивачки,колегія суддів вважає безпідставними, так як у відповідності до висновку судової експертизи було встановлено порушення право землекористуваннямеж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :05:005:0072),яка не відповідає конфігурації та площі земельної ділянки, згідно кадастрового плану, загальна площа перетину складає 17.05кв.м.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 06 лютого 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________Т.В. Цюра