Справа № 464/6994/18 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/3344/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
Провадження № 22-ц/811/3344/19 Категорія: 80
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року в складі судді Бойко О.М. та на додаткове рішення цього ж суду від 07 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище», з участю третьої особи Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, про визнання недійсними наказів та стягнення частини втраченого заробітку,-

встановила:

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище», з участю третьої особи Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, про визнання недійсними наказів та стягнення частини втраченого заробітку.

Вимоги обґрунтовувала тим, що з 29.08.1983 по теперішній час працює у Державному навчальному закладі «Львівське вище професійне політехнічне училище» на посаді вчителя спецтехнологій. Протягом трудової діяльності завжди була забезпечена повним педагогічним навантаженям. Проте, у 2018-2019 роках адміністрація училища, без її згоди, зменшила педагогічне навантаження як викладача до 571 год. на навчальний рік. Вважає, що такі дії відповідача є незаконними, такими, що порушують її права, оскільки оскаржувані накази фактично змінюють істотні умови праці та не були їй доведені до відома відповідно до положень ст. 32 КЗпП України, а також прийняті без згоди профспілкового органу.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила визнати недійсними наказ Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» №249 від 03.09.2018 «Про встановлення педагогічного навантаження на 2018/2019 р.» в частині встановлення ОСОБА_1 педагогічного навантаження в кількості 591 годин та наказ № 258 від 04.09.2018 «Про внесення змін до наказу № 249» в частині встановлення ОСОБА_1 педагогічного навантаження в кількості 571 годин, зобов`язати відповідача встановити їй педагогічне навантаження на 2018/2019 навчальні роки в кількості 808 годин. Стягнути з відповідача в її користь втрачений заробіток за період з 01.09.2018 по 21.01.2019 в сумі 10 805, 48 грн. (а.с. 39-40).

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» про визнання недійсними наказів та стягнення частини втраченого заробітку відмовлено.

Додатковим рішенням цього суду від 07 серпня 2019 року заяву представника відповідача задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» 6 475 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення та додаткове рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 .

Вважає рішення незаконним, оскільки, на переконання апелянта, таке ухвалено при неповно з`ясованих обставинах справи.

Покликаючись на постанову Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №465/8060/15 зазначає, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, визначається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці і впровадження передових методів.

Вважає, що наказ № 204 від 27.06.2018 «Про зміну істотних умов праці працівників училища» не давав підстав адміністрації встановлювати їй менше педнавантаження порівняно з попереднім навчальним роком, оскільки жодних змін в організації виробництва і праці не відбулося, а сам наказ лише фіксує залишок педнавантаження на кінець навчального року, що не є зміною в організації виробництва та праці.

Крім цього, станом на червень 2018 року ще не була завершена вступна кампанія, тому і не була відома кількість учнів, які вступили на навчання в училище у 2018 році.

При цьому, різниця в контингенті учнів у порівнянні з 2017 роком складає лише 9 осіб, тому висновки з приводу неможливості забезпечити педагогів годинами є голослівним, що також вказує на відсутність змін в організації праці в училищі, які б давали підстави директору зменшити їй педнавантаження.

Стверджує, що жодного дня не працювала з педнавантаженням у 214 годин, яке було встановлено наказом № 204 від 27.06.2018, оплата праці здійснювалася відповідно до педнавантаження за попередній рік у 808 годин, а з 01.09.2018 педнавантаження викладачам встановлювалося на підставі оскаржуваних наказів.

Звертає увагу, що не давала згоди працювати за встановленим наказом № 204 від 27.06.2018 зменшеним педагогічним навантаженням, як цього вимагає сам наказ.

На переконання апелянта, суд не застосував до спірних правовідносин ЗУ «Про загальну середню освіту», за яким педагогічне навантаження вчителя закладу середньої освіти зменшується тільки за його згодою.

Поза увагою суду залишилося і те, що у Львівському вищому професійному політехнічному училищі діє Колективний договір, прийнятий 16.10.2014, за положеннями якого педагогічне навантаження на початок навчального року в об`ємі менше тарифної ставки встановлюється лише за письмовою згодою працівника.

Відтак, встановити навантаження менше ніж 720 годи можна було лише за письмової згоди, якої не було.

Оскільки на час погодження на профкомі 30.08.2018 педнавантаження ще не існувало, суд безпідставно взяв до уваги протокол засідання профкому № 35 від 30.08.2018, яким нібито погоджувалося педнавантаження на 2018/2019 роки.

Покликається на те, що суд не врахував, що вона працює з 1983 року викладачем інформатики та комп`ютерних технологій, однак 128 год директор училища дав читати викладачу математики, яка не є фахівцем таких дисциплін.

Крім цього, в училищі працює два гуртки відповідного профілю, тому це підтверджує можливість забезпечити її годинами не менше ставки.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення апелянт зазначає про наявність 0,5 ставки юрисконсульта в училищі, яку займає відповідна особа.

Крім цього, справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, відтак відсутні підстави для укладення договору про надання правової допомоги.

Просить скасувати додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 серпня 2019 року.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до суду першої інстанції з вимогами про стягнення втраченого заробітку, сумарний розмір якого не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 липня 2019 рокунеобхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу на додаткове рішення цього ж суду від 07 серпня 2019 рокузадовольнити частково, враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що позивач своєчасно була повідомлена про зміну істотних умов праці (за два місяці до їх фактичного проведення), про що свідчить її розписка у додатку до наказу №204 від 27 червня 2018 року, з початку навчального року приступила до виконання трудових обов`язків, наказ № 204 не оскаржувала.

При цьому, оскаржуваними наказами, з врахуванням кількості учнів, кількість годин педагогічного навантаження позивачки була лише збільшена, що свідчить про те, що відповідачем були враховані інтереси позивачки при розподілі педагогічного навантаження та їй було надано максимальну можливу кількість годин педагогічного навантаження, виходячи із фактичної укомплектованості груп та чисельності учнів.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 29.08.1983 по теперішній час працює на посаді вчителя спецтехнологій Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище», що підтверджується записом у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с. 9).

Відповідно до Наказу № 204 від 27.06.2018 року «Про зміни істотних умов праці працівників училища у 2018-2019 н.р.» ОСОБА_1 встановлено педагогічне навантаження 214 год. Пунктом 2 цього наказу передбачено, що в міру комплектації груп нового набору провести перерахунок педагогічного навантаження до 31 серпня 2018 року. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згідний на продовження роботи на нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Згідно із п. 4 цього наказу у випадку неможливого забезпечення викладачам педагогічного навантаження в кількості 720 год. через відсутність комплектації груп нового набору, до 31 серпня 2018 року подати письмові заяви на згоду працювати з неповним педагогічним навантаженням у 2018-2019 навчальному році (а.с. 6).

Із вказаним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена, про що свідчить її підпис у додатку до наказу (а.с. 89-90).

Зазначений наказ та педагогічне навантаження і тарифікаційні списки викладачів на 2018/2019 н.р. погоджені профкомом ЛВППУ, про що свідчать протоколи № 34 від 26.06.2018 та №35 від 30.08.2018 (а.с. 104-105).

Вказані обставини спростовують відповідні доводи апеляційної скарги ОСОБА_1

В подальшому, Наказом № 249 від 03.09.2018 «Про встановлення педагогічного навантаження викладачам на 2018/2019 н.р.» відповідно до навчальних планів та програм, враховуючи фактичну наявність контингенту учнів, ОСОБА_1 встановлено педагогічне навантаження з погодинною оплатою праці в обсязі 591 год. (а.с. 7).

Наказом № 258 від 04.09.2018 року «Про внесення змін до наказу № 249 від 03.09.2018 р.» у зв`язку з формуванням груп ВПУ № 410, 950 і 940 в листопаді грудні 2018 року та затвердженням тарифікаційних списків на вищевказані групи після їх формування, ОСОБА_1 встановлено педагогічне навантаження в обсязі 571 год. (а.с. 8).

Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_1 зазначає, що наказ № 204 від 27.06.2018 «Про зміну істотних умов праці працівників училища» не давав підстав адміністрації встановлювати їй менше педнавантаження порівняно з попереднім навчальним роком, оскільки жодних змін в організації виробництва і праці не відбулося, а сам наказ лише фіксує залишок педнавантаження на кінець навчального року, що не є зміною в організації виробництва та праці, крім цього, вона жодного дня не працювала з педнавантаженням у 214 годин, яке було встановлено наказом № 204 від 27.06.2018, оплата праці здійснювалася відповідно до педнавантаження за попередній рік у 808 годин, а з 01.09.2018 педнавантаження викладачам встановлювалося на підставі оскаржуваних наказів. Крім цього, вона не давала згоди працювати на встановленому наказом № 204 від 27.06.2018 зменшеному педагогічному навантаженні, як цього вимагає сам наказ та колективний договір.

Відповідно до п. 26 ст. 1 ЗУ «Про освіту» система освіти - сукупність складників освіти, рівнів і ступенів освіти, кваліфікацій, освітніх програм, стандартів освіти, ліцензійних умов, закладів освіти та інших суб`єктів освітньої діяльності, учасників освітнього процесу, органів управління у сфері освіти, а також нормативно-правових актів, що регулюють відносини між ними.

Професійна (професійно-технічна) освіта є невід`ємними складниками системи освіти (ст. 10 цього закону).

Статті 60 та 61 цього Закону регулюють режим робочого часу педагогічних і науково-педагогічних працівників та оплату праці цих працівників.

Згідно із ст. 28 ЗУ «Про професійну (професійно-технічну) освіту» робочий час викладача, педагога професійного навчання, майстра виробничого навчання, інструктора виробничого навчання, асистента майстра виробничого навчання, асистента викладача закладу професійної (професійно-технічної) освіти визначається згідно з обсягом навчального навантаження та позаурочної навчально-методичної, організаційної та виховної роботи серед здобувачів освіти.

Відповідно до п. 63 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.04.1993 року, навчальне навантаження між викладачами та іншими педагогічними працівниками в коледжі розподіляється керівником цього навчального закладу за погодженням профспілковим комітетом залежно від кількості годин, передбачених навчальними планами, наявності педагогічних кадрів та інших конкретних умов, що склалися в закладі, з дотриманням КЗпП.

При цьому, згідно із підпунктом «б» п. 64 вказаної Інструкції ставки заробітної плати (посадові оклади) викладачам та старшим викладачам вищих навчальних закладів I-II рівнів акредитації та професійно-технічних навчальних постійно діючих курсів, курсів по підготовці до вступу в вищі навчальні заклади I-II рівнів акредитації виплачуються за 3 години викладацької роботи в середньому в день (720 годин на рік).

В свою чергу, за пунктом 3 статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Зменшення педагогічного навантаження тягне за собою зміну режиму роботи вчителя, і як внаслідок - відповідне зменшення заробітної плати, що в силу вимог пункту 3 статті 32 КЗпП України є зміною істотних умов праці.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 559/321/16-ц (провадження № 14-367цс18).

В частині четвертій ст. 97 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Згідно вимог статті 103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніше як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 своєчасно була повідомлена про зміну істотних умов праці, а саме про встановлення педагогічного навантаження менше 720 годин (за два місяці до їх фактичного проведення), про що свідчить її розписка у додатку до наказу №204 від 27 червня 2018 року, а також попереджена про необхідність подання письмової заяви на згоду працювати з неповним педагогічним навантаженням у 2018-2019 навчальному році. Одночасно , позивачку ОСОБА_1 попередили, що у випадку не згоди на продовження роботи у нових умовах, трудовий договір буде припинено за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Наказ № 204 від 27 червня 2018 року позивач в судовому порядку не оскаржувала.

Як вбачається з матеріалів справи, з 03 вересня 2018 року ОСОБА_1 приступила до виконання своїх посадових обов`язків та проводила уроки згідно розкладу, а з позовом про визнання недійсними наказів № 249 від 03.09.2018 року та № 258 від 04.09.2018 року звернулася лише у грудні 2018 року.

Письмової заяви про відмову від продовження роботи з неповним педагогічним навантаження не подавала.

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 , починаючи з 03 вересня 2018 року, працювала на посаді вчителя з неповним педагогічним навантаженням, тим самим погодившись на роботу в умовах неповного педагогічного навантаження, відтак колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1

Відмовивши у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним оспорюваних наказів, з чим погоджується колегія суддів, обґрунтованими є висновки суду першої інcтанції про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача встановити позивачці педагогічне навантаження на 2018/2019 навчальні роки в кількості 808 годин та стягнення з відповідача її в користь втрачений заробіток за період з 01.09.2018 по 21.01.2019 в сумі 10805,48 грн., як похідних.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що за змістом статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Як зазначено вище, порядок нарахування, розрахунок та обчислення заробітної плати педагогічним працівникам визначено Інструкцією про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, яка затверджена наказом Міністерства освіти і науки України № 102 від 15 квітня 1993 року.

Пунктом 63 Інструкції визначено, що оплата праці педагогічних працівників установ і закладів освіти провадиться виходячи із встановлених ставок заробітної плати (посадових окладів) з урахуванням підвищень, фактичного обсягу педагогічної роботи, доплат та надбавок.

Відповідно до пункту 76 Інструкції учителям, викладачам та іншим педагогічним працівникам, у яких з незалежних від них причин протягом навчального року навантаження зменшується порівняно з навантаженням, встановленим їм при тарифікації, до кінця навчального року виплачується (з дотриманням КЗпП України): у випадку, коли навантаження, що залишилось, вище встановленої норми на ставку заробітна плата за фактичну кількість годин; у випадку, коли навантаження, що залишилось, нижче встановленої норми на ставку заробітна плата за ставку, коли цих педагогічних працівників немає можливості довантажити навчальною роботою в даній місцевості за умови виконання іншої організаційно-педагогічної роботи; у випадку, коли при тарифікації навчальне навантаження було встановлено нижче норми за ставку, заробітна плата, встановлена при тарифікації, за умови виконання іншої організаційно-методичної роботи.

Аналіз наведеного вище положення Інструкції дає підстави для висновку що вчитель має право на відповідний рівень заробітної плати за умови, коли з незалежних від нього причин протягом навчального року навантаження зменшується порівняно з навантаженням, встановленим йому при тарифікації.

Обставин щодо зменшення позивачу з незалежних від неї причин навантаження протягом навчального року порівняно з навантаженням, встановленим їй при тарифікації на 2018-2019 навчальний рік, не встановлено.

Крім того, у зв`язку із тим, що в період з 01 вересня 2018 року по 21 січня 2019 року ОСОБА_1 фактично не працювала з навантаженням у 720 годин на рік, підстави для стягнення втраченого заробітку за цей період відсутні, оскільки заробітна плата це винагорода за виконану роботу. Якщо працівник не виконав певний обсяг роботи, відсутні підстави для оплати невиконаної роботи.

Згідно положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В свою чергу, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п.п.1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Додатковим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07.08.2019 року стягнуто з ОСОБА_1 в користь Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» 6 475 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення обґрунтоване тим, що представництво відповідача у даній справі здійснював адвокат Якимів А.В. на підставі договору про надання юридичних послуг від 01.02.2019.

На підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу представником відповідача подано акти виконаних робіт від 22.02.2019, 25.04.2019 та 08.07.2019; квитанції № 30 від 08.02.2019, № 153 від 25.04.2019 та № 258 від 12.07.2019.

Задовольняючи заяву районний суд виходив з того, що сума понесених відповідачем витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою у даній справі, складає 6 475 грн.

Відомості про адвоката Якиміва А.В. наявні в Єдиному реєстрі адвокатів України.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

З Актів про надання юридичних послуг слідує, що послуги адвокатом Якимівом А.В. надані на суму 23975 грн. (а.с. 146-149).

Згідно квитанцій відповідач ДНЗ ЛВППУ оплатив адвокату ОСОБА_2 .В. правничу допомогу в сумі 19075 на рахунок адвоката через відділення АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

З огляду на те, що витрати на правничу допомогу в розмірі 6475,00 грн., які стягнув суд першої інстанції у додатковому рішенні від 07.08.2019, є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, затраченим часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді першої інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), розмір таких витрат не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також враховуючи те, що їх стягнення з позивача ОСОБА_1 становить надмірний тягар для неї, колегія суддів дійшла висновку про зменшення розміру витрат на правничу допомогу на користь відповідача Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» до 3000 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від від 07 серпня 2019 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від від 07 серпня 2019 року змінити, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» з 6475,00 грн. до 3000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст постанови складений 04 лютого 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк