Справа №621/2352/19
РІШЕННЯ

Іменем України

07 лютого 2020 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області у складі головуючого судді Бородавки К.П.,

за участю секретаря судового засідання Єрмоленко О.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Оберкович Г ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_4 про зміну формулювання звільнення та стягнення середнього заробітку за несвоєчасну видачу трудової книжки, -

Встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви, в якій позовні вимоги уточнені (а.с.80-83), просить:

- змінити формулювання звільнення її з роботи, а саме: замість «трудовий договір розірваний сторонами 31 липня 2019 року згідно п.2 ст.41 за недовіру КЗпП України» на таке формулювання: «трудовий договір розірваний за ініціативою працівника за ст.38 КЗпП України»;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасну видачу трудової книжки за період з 31.07.2019 по 12.11.2019 в сумі 21 757,76 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на приписи статей 41, 47 КЗпП України, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників та Порядок обчислення середньої заробітної плати та зазначає таке. 15.07.2018 між позивачем та відповідачем був укладений трудовий договір; 31.07.2019 відповідач звільнив позивача з займаної посади за п.2 ст. 41 КЗпП України, ані в день звільнення, ані на час подання позову до суду відповідач не ознайомив позивача з відповідним наказом, не видав трудову книжку.

На думку позивача підстави для її звільнення за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП відсутні, оскільки під час роботи з її боку були відсутні винні дії, які б дали відповідачу підстави втратити до неї довіру.

Також позивач стверджує, що після прийняття її на роботу відповідач вніс в її трудову книжку запис про прийняття її на роботу і після цього не віддав їй трудову книжку; будь-яких доказів повернення позивачу трудової книжки після внесення відповідачем запису про прийняття на роботу відповідач не надав; з умовами зберігання її трудової книжки відповідача позивача не ознайомлював, що підтверджується відсутністю її особистого підпису в п.20 трудового договору.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, наведених в позові, зауваживши, зокрема, що позивач не заперечує факт продажу товару населенню в борг, але це було з відома відповідача, останній не заперечував проти цього, на спростування чого доказів не надав. Також представник позивача зауважила, що після того, як вона надала трудову книжку відповідачу для здійснення запису про прийняття на роботу, останній їй трудову книжку не повертав, як не повернув трудову книжку позивачу і після її звільнення, докази протилежного ані відповідачем, ані представником відповідача не надано, а тому, на думку позивача та представника, відповідач має нести відповідальність за приписами ч.5 ст.235 КЗпП.

Відповідач проти позову заперечував, про що подав відзив, мотиви незгоди зводяться до такого. 05.07.2018 між позивачем, як працівником, та відповідачем, як роботодавцем, був укладений договір про матеріальну відповідальність, за яким позивач взяла на себе відповідальність «за незабезпечення зберігання майна та інших цінностей переданих йому для продажу та зберігання товару на суму вказану в п.4.6. договору». Такий договір було укладено з метою забезпечення матеріальних цінностей ФОП ОСОБА_4 .

Отже позивач одноосібно уклала договір про колективну матеріальну відповідальність з ФОП ОСОБА_4 , адже в договорі вказано, що члени колективу продовольчого магазину, надалі іменується колектив - продавець ОСОБА_1 .

При прийняття на роботу позивач була попереджена про те, що надавати товар в кредит (борг) в магазині відповідача заборонено. По-перше, надання продавцем товару в кредит (борг) громадянам наносить шкоду власника магазина. По-друге, надання товару в кредит покупцю здійснюється без письмового договору, де б було вказано строк повернення коштів, обов`язок повернення, сума боргу та інші суттєві умови договору, тобто покупець не несе ніякої відповідальності за повернення коштів, що приводить до реального ризику втрати товару.

За час роботи в магазині відповідач неодноразово попереджав ОСОБА_1 про недопустимість передачі товару в кредит, так як помічав за нею одноразові випадки передачі товару в кредит односельцям.

31.07.2019 відповідач застав позивача, яка хотіла видати з магазину продовольчий товар в кредит громадянину із записом в свій борговий список; відповідач забрав у позивачки боргові списки, написані її рукою, з яких вбачалось, що позивач систематично видавала громадянам с. Лиман продукти в кредит. Факт видачі продовольчих товарів позивачкою з магазину, без грошей в кредит громадянам с.Лиман, унеможливив для відповідача в подальшому довірити позивачці роботу з продовольчим товаром та грошима.

Після чого, наказом № 2 від 31.07.2019 позивача було звільнено з роботи на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, у зв`язку з вчиненням нею винних дій, які дають

підстави для втрати довіри до неї як працівника, а саме в зв`язку з систематичною видачою продовольчих товарів з магазину відповідача громадянам в кредит.

Також відповідач зазначає, що позивач ніколи не подавала йому заяви про

звільнення за власним бажанням, тому позовна вимога про зміну формулювання звільнення на звільнення за власним бажанням є безпідставною.

З приводу невидачі відповідачем трудової книжки позивачу відповідач зауважує, що трудова книжка із записом про прийняття на роботу позивача на посаду продавця ФОП ОСОБА_4 знаходиться на зберіганні у позивача. Так, при прийнятті на роботу відповідач здійснив в трудовій книжці позивача відповідний запис, трудову книжку для здійснення запису надала позивачка, відразу після здійснення запису позивач забрала трудову книжку на власне збереження. Позивач після розірвання з нею трудового договору за п 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України не надавала відповідачу трудову книжку для здійснення запису про звільнення.

Враховуючи приписи п. 2.21-1. Інструкції №58 від 29.07.1993 «Про порядок ведення трудових книжок працівників», трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму зберігаються безпосередньо у працівників. Тож, відповідач не повинен нести відповідальність за несвоєчасну видачу трудової книжки, так як трудова книжка знаходиться у позивача.

В судове засідання відповідач не прибув, направив до суду свого представника, який просив відмовити в позові з підстав, наведених у відзиві.

Ухвалою суду від 21.08.2019 з відповідача за клопотанням позивача витребувано: копію трудового договору (контракту), укладеного між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в липні 2018 року; копію наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади продавця ФОП ОСОБА_4 (липень або серпень 2019 р.); копію договору про матеріальну відповідальність, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 , який діяв на час її роботи в ФОП ОСОБА_4 (з липня 2018 року по серпень 2019 р.), якщо такий укладався; копії документів, які підтверджують отримання ОСОБА_1 під час роботи в ФОП ОСОБА_4 грошових та матеріальних цінностей під звіт, або інші документи, які підтверджують віднесення ОСОБА_1 до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності; копії документів, які підтверджують вчинення ОСОБА_1 умисно або необережно таких дій, які дали ФОП ОСОБА_4 підстави для втрати до ОСОБА_1 довір`я; копію пояснювальної записки ОСОБА_1 щодо умисних або необережних дій щодо грошових та матеріальних цінностей, які стали підставою для втрати до неї довір`я (за наявності); інформацію про причини не видачі ОСОБА_1 трудової книжки в день її звільнення; інформацію про причини не звільнення ОСОБА_1 за її заявою від 17 липня 2019 року про звільнення за власним бажанням; інформацію про причини не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку в день звільнення (не виплата компенсації за невикористану відпустку); довідку про середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 станом на день звільнення та графік її роботи в ФОП ОСОБА_4 з копіями підтверджуючих документів (а.с.12-13).

Ухвалою суду від 12.11.2019 за клопотання позивача постановлено допитати в судовому засіданні в якості свідків: - ОСОБА_5 та - позивача ОСОБА_1 (а.с.86-87).

Ухвалою суду від 25.11.2019 з Головного управління ДФС у Харківській області витребувана інформацію за клопотанням позивача (а.с.100).

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Відповідно до трудового договору між працівниками і фізичною особою, яка використовує найману працю, №1 від 05.07.2018, укладеного між відповідачем та позивачем, остання прийнята на посаду - продавець продовольчих товарів із заробітною платою - 3723 грн. Трудовий договір зареєстрований 05.07.2018 за №1 у Зміївський державній фіскальній службі (п.16); трудовий договір розірваний сторонами 31.07.2019 «згідно п.2 ст.41 за недовіру КЗпП України» (п.17); трудовий договір від 05.07.2018 за №1 знято з реєстрації 31.07.2019 у державній фіскальній службі (п.18) (а.с.37).

Згідно з договором про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність від 05.07.2018 у продовольчому магазині за адресою АДРЕСА_1 колектив АДРЕСА_2 ), яким визначена позивач, бере на себе колективну (бригадну) матеріальну відповідальність за незабезпечення зберігання майна та інших цінностей, переданий йому для продажу та зберігання товару на суму, вказану в п.4.6. За п.4.6 вказаного договору продавцю ОСОБА_1 передається продовольчий товар, що знаходиться в магазині на суму 66 874,39 грн. (а.с.38-39, 136-137). Позивач визнала в судовому засіданні факт підписання зазначеного договору та факт отримання продовольчого товару на суму 66 874,39 грн та зауважила, що відповідний товар був розпроданий та на його зміну поступав новий на продаж.

Відповідно до наказу №2 від 31.07.2019 про звільнення з роботи за трудовим договором позивача 31.07.2019 звільнено з посади продавця продовольчих товарів на підставі п.2 ст.41 КЗпП України на умовах укладеного з нею трудового договору від 05.07.2018 у зв`язку з втратою довіри, а саме в зв`язку з систематичною видачою продовольчих товарів з магазину громадянам в борг (а.с.40).

За змістом акту №1 від 31.07.2019 він складений відповідачем ОСОБА_4 в присутності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та позивача ОСОБА_1 про те, що в документах з товарообороту продуктового магазину виявлено запис про надання продавцем ОСОБА_1 товару громадянам с. Лиман без оплати в борг, записи зроблені рукою ОСОБА_1 на суму 1 926, 55 грн (а.с.41).

За змістом акту №2 від 31.07.2019, складеного відповідачем ОСОБА_4 в присутності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , позивач відмовилась надавати пояснення про видачу товару громадянам в борг з продовольчого магазину (а.с.42).

Відповідачем на підтвердження продажу позивачем товару в борг надані копії листів, на яких від руки написані імена, прізвища осіб та суми (а.с.43-44). В судовому засіданні позивач підтвердила, що це листи, в яких вона записувала відомості про осіб, яким продавала товар відповідача в борг, та зауважила, що на вказаних листах не лише її записи, а й записи ОСОБА_5 , яка також продавала товар в борг, що відповідачу було відомо.

З копій власноруч написаних розписок від 31.07.2019 вбачається, що особи на прізвище ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , підтверджують, що позивач продавала їм продукти в борг на певні суми (а.с.45-49).

Відповідно до довідки від 16.10.2019 №1 за підписом відповідача заробітна плата позивача на посаді продавець продовольчих товарів за два місяці 2019 року становить 8 996,50 грн (а.с.52).

Згідно з відповіді Головного управління ДПС у Харківській області від 05.12.2019 №7789/9/20-40-53-06-19 відповідачем було подано повідомлення про прийняття на роботу ОСОБА_1 від 05.07.2018; за період з липня 2018 року по липень 2019 року звіти про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску та податковий розрахунок сум доходу та утриманого податку подані своєчасно, заборгованості по сплаті податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску відсутні (а.с.114-116).

На підтвердження подання відповідачу заяви про звільнення позивач надала суду роздруковану фотокопію заяви про звільнення за власним бажання від 17.07.2019 на ім`я відповідача за підписом позивача, яку остання сфотографувала 26.07.2019 на столі в кабінеті відповідача.

Допитана в судовому засіданні 15.01.2020 в якості свідка позивач показала, що 05.07.2018 вона уклала трудовий договір з відповідачем та віддала трудову книжку, чи робився в ній запис про прийняття на роботу вона не бачила, про повернення трудової книжки не просила, оскільки не знала, що вона має зберігатись у неї.

Також свідок повідомила, що вона двічі в липні 2019 року писала заяву відповідачу про звільнення за власним бажанням, першу заяву позивача відповідач розірвав та сказав, що не відпускає її, після чого вона написала другу заяву від 17.07.2019, доказів вручення відповідачу такої заяви у позивача не має, проте вона як сідок підтверджує цей факт. Звільнення позивача було обумовлено сімейними обставинами. В подальшому вона зробила на свій телефон фото поданої заяви від 17.07.2019, яка лежала на столі в кабінеті відповідача. Позивач була впевнена, що вона відпрацює два тижні та її звільнять на підставі її заяви від 17.07.2019. Позивач на протязі двох тижнів приходила на роботу, працювала, відповідач їй повідомив, що 31.07.2019 буде переоблік товару.

Після проведення 31.07.2019 переобліку відповідач сказав позивачу приходити 01.08.2019; коли позивач прийшла на роботу до відповідача 01.08.2019 на столі у останнього побачила трудовий договір, трудову книжку на ім`я позивача та наказ про звільнення останньої; були присутні відповідач та його дружина ОСОБА_5 , яка також працює з відповідачем. Позивач автоматично підписала трудовий договір, а потім прочитала причину звільнення в трудовій книжці, після чого сказала, що нічого підписувати не буде. Одночасно свідок показала, що відповідач повідомив їй, що коли всі гроші за товар будуть повернуті покупцями, їй зателефонують та вона зможе забрати всі документи; в подальшому позивачу ніхто не зателефонував.

Свідок визнала, що вона, працюючи продавцем у відповідача, продавала товар в боргу, але відповідач про це знав та зауважень/заперечень не робив, крім того, його дружина, яка теж продавала товар відповідача, також реалізовувала його борг, про що вони у двох у спеціальному зошиті робили відмітки список відповідних покупців. Також свідок підтвердила, що вона в борг продавала той товар, вартість якого не проводиться через реєстратор розрахункових операції, адже через касовий апарат проводились лише спиртні напої та бакалія, такі товари позивач в борг не продавала; в подальшому вона отримувала кошти від покупців.

Свідок визнала, що договір про матеріальну відповідальність вона підписувала, товар приймала за результатами переобліку, в якому вона участь приймала; разом з тим свідок зазначила, що сума товару, вказана в п.4.6. договору, включає весь товар в магазині, а в магазині не лише товар відповідача, а й товар ОСОБА_5 , яка також є фізичною особою- підприємцем та виконувала функції продавця магазину, як і позивач.

В судовому засіданні 07.02.2020 позивач зазначила, що фото своєї заяви про звільнення вона зробила не в день звільнення, як вона показала при допиті 15.01.2020, а 27.07.2019.

ОСОБА_5 , враховуючи, що відповідач є її чоловіком, керуючись ст.63 Конституції України, відмовилась давати покази як свідок.

Розв`язуючи спір, суд виходить з таких норм права.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Приписами ст.147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

За п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Отже, розірвання трудового договору за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Отже, звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Враховуючи надані позивачем як свідком покази та наявні докази копію трудового договору між нею та відповідачем, договору по колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, суд зазначає, що позивач є особою, яка безпосереднє обслуговує товарні та грошові цінності роботодавця відповідача. Судом також встановлено, що перебуваючи на посаді продавця позивач до дисциплінарної відповідальності жодного разу не притягувалася, відповідачем та представником відповідача не надано доказів на підтвердження попередження позивача про заборону продавати товар в кредит (борг) та на спростовування доводів позивача, що інший продавець ОСОБА_5 продаж товару в борг не здійснював; не доведений відповідачем і факт того, що продаж товару в борг здійснювався позивачем виключно за її самостійним волевиявленням, а також те, що продаж позивачем товару в борг привела до незабезпечення зберігання майна та інших цінностей, переданих позивачу для продажу та зберігання товару на суму за договором про матеріальну відповідальність від 05.07.2018, або те, що продаж товару в борг привів до таких наслідків, які б стали достатньою підставою для недовіри та звільнення позивача з роботи на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

В п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Наведене дозволяє дійти висновку, що суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення.

В даному випадку роботодавець відповідач не пов`язував звільнення позивача за власним бажанням, докази, що він помилився у формулюванні підстав звільнення відсутні сформульована підстава звільнення відповідає обставинам, наведеним в наказі роботодавця від 31.07.2019 №2 «Про звільнення з роботи за трудовим договором». Вказаний наказ від 31.07.2019 №2 позивач не оспорює, скасувати не просить.

Отже, задоволення позову в частині зміни формулювання звільнення з «трудовий договір розірваний сторонами 31 липня 2019 року згідно п.2 ст.41 за недовіру КЗпП України» на «трудовий договір розірваний за ініціативою працівника за ст.38 КЗпП України» свідчило б про зміну судом не формулювання причини звільнення відповідача, а його підстави: з п.2 ст.41 на ст.38 КЗпП, що не відповідає вимогам ст.235 КЗпП України.

Наведене відповідає висновку Верховного Суду, наведеному в постановах від 27.11.2019 у справі №321/1179/16-ц та від 29.01.2020 у справі №524/679/19, який вказав, що у випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення: власне бажання та прогул, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування.

За викладених обставин в задоволені позовних вимог в частині зміни формулювання звільнення з роботи з «трудовий договір розірваний сторонами 31 липня 2019 року згідно п.2 ст.41 за недовіру КЗпП України» на таке формулювання: «трудовий договір розірваний за ініціативою працівника за ст.38 КЗпП України», належить відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробіток за несвоєчасну видачу трудової книжки суд зазначає таке.

Згідно зі ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Наведеним приписами кореспондують положення ч.5 ст.235 КЗпП України, за якими у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

За приписами ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберіганням і обліком, врегульовані постановою Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 №301 (далі Постанова №301) та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110 (далі Інструкція № 58).

За п.3 Постанови КМУ №301 трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Відповідно до п.4 Інструкції №58 власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Одночасно приписами п.2.21-1 Інструкції №58 визначено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

З наведених нормативно-правових положень вбачається, що трудові книжки працівників юридичних осіб зберігаються на підприємствах, в установах й організаціях як документи суворої звітності, а трудові книжки найманих працівників фізичної особи підприємця після оформлення мають зберігатись безпосередньо у працівників, отже, як наслідок, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання та видачу трудових книжок покладається саме на керівника підприємства, установи й організації, а не на фізичну особу підприємця, а положення ст.47 КЗпП України про обов`язок видати працівникові трудову книжку, як і положення ст.235 КЗпП України щодо наслідків її невидачі при звільненні працівникові, підлягають застосування саме до юридичних осіб, які здійснюють зберігання трудових книжок працівників.

Факт відсутності підпису працівника в трудовому договорі з фізичною особою-підприємцем в підтвердження ознайомлення з умовами зберігання трудової книжки не свідчить про виникнення у роботодавця фізичної особи-підприємця відповідальності за зберігання трудової книжки свого працівника.

Крім того, суд відмічає, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності у неї перешкод для отримання трудової книжки у відповідача з вини останнього в день, коли, як вона зазначила в судовому засіданні, підписала трудовий договір з відмоткою про її звільнення, ознайомилась з наказом про звільнення, адже вона бачила у відповідача свою трудову книжку із відповідним записом про звільнення, та в подальшому, як особа, яка відповідальна за збереження свої трудової книжки, письмово не звернулась ані до відповідача за її отриманням, ані до відповідного органу (Головного управління Держпраці у Харківській області) з повідомлення про порушення роботодавцем законодавства про працю.

Враховуючи наведене, правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробіток за несвоєчасну видачу трудової книжки відсутні.

За викладених обставин в задоволені позову належить відмовити.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст.141 ЦПК України.

Керуючись статтями 13, 19, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце знаходження: АДРЕСА_3 ) до ФОП ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) про зміну формулювання звільнення та стягнення середнього заробітку за несвоєчасну видачу трудової книжки відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, визначеному п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, до або через відповідний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення 11.02.2020.

Суддя К.П. Бородавка