ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2566/20 Справа № Спр214/3986/18 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/3986/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Беник Наталії Ігнатіївни на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2019 року, яке постановлено суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі -АТ КБ «Приватбанк»), про визнання договору недійсним та про захист прав споживачів, просила визнати кредитний договір №KUB 984 від 10.02.2017 року, укладений між нею та відповідачем недійсним та стягнути з неї на користь банку грошові кошти у розмірі 25 538, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що у серпні 2012 року їй була надана кредитна картка ПАТ КБ «Приватбанк», на якій було встановлено кредитний ліміт, який з часом змінювався та який позивачкою своєчасно сплачувався.

У 2017 року позивачка виявила бажання прийняти участь у акції банку «Куб» для кредитування малого та середнього бізнесу та отримати кредит для розвитку бізнесу у сумі 50 000,00 грн. Вона звернулась до банку з проханням шляхом зняття відеоролику надати їй кредит для розвитку бізнесу в сумі 50 000,00 грн., як підприємцю на її розрахунковий рахунок, відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк».

Між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем було укладено договір №KUB 984 від 10.02.2017 року, кредит надано шляхом перерахування коштів на кредитну картку № НОМЕР_1 , відкритий у банку, а не на розрахунковий рахунок як підприємця. 16.02.2017 року на картковий рахунок позивачки № НОМЕР_1 була перерахована сума коштів у розмірі 50 000,00 грн. та одночасно погашено заборгованість по картковому ліміту у сумі 8 000,00 грн., таким чином позивачка могла розпоряджатись сумою коштів у розмірі 42 038,00 грн.

Зазначає, що при цьому банк нараховував проценти за користування кредитом щомісячно у розмірі не 2,4%, як було передбачено умовами договору, а 3,5 % і не на суму 42 038 грн., а на суму кредиту - 50 000,00 грн.

Позивачка здійснювала часткове погашення заборгованості за кредитом, зазначає, що вона не укладала договір у письмовій формі, з умовами кредиту не була ознайомлена, а тільки поставила електронний підпис. Вважає, що була введена в оману банком під час укладання кредитного договору, оскільки просила надати кредит у розмірі 50 000,00 грн., а отримала у розмірі 42 038,00 грн., кредитні кошти були перераховані не на її розрахунковий рахунок, як підприємця, а також умовами кредитного договору не передбачено сплату процентів у розмірі 3,5% щомісяця, не передбачено штрафів, пені та страхового платежу за користування кредитом.

Позивачка ОСОБА_1 вважає, що її борг перед банком складає 25 538 грн. із розрахунку: 42 038,00 грн. (отримана сума кредиту) - 16 500,00 грн. (сума погашення). Вважає, що банком здійснено обманні дії під час укладання кредитного договору, тому кредитний договір належить визнати недійсним.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2019 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Бенік Н.І. просять скасувати рішення суду та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що судом першої інстанції не оцінено факт того, що позивачці за кредитним договором нараховувались відсотки як підприємцю, а кредитні кошти були перераховуванні на картковий рахунок фізичної особи по акції кредитування бізнесу. ОСОБА_1 нараховувався щомісячно страховий платіж, який не передбачено договором. Позивачка зазначає, що вона не укладала кредитний договір у письмовій формі, з кредитними умовами не була ознайомлена, тільки поставила свій електронний підпис. Вона розрахувала, що згідно умов договору вона повинна була щомісячно погашати тіло кредиту у сумі 4400,00 грн. та проценти за користування кредитом у сумі 1100,00 грн. Умовами кредиту не передбачена сплата відсотків за користування кредитом щомісячно у розмірі 3,5% , також пені та штрафів за прострочення кредиту, страхового платежу, що свідчить, на думку позивачки та її представника, про те, що кредит надавався як підприємцю, а не фізичній особі. Крім того, вони вважають, що саме ці умови спірного договору передбачені для укладання кредитних договорів з фізичними особами.

Вказують, що банк ввів позивачку в оману при укладанні договору, її борг перед банком за спірним договором складає 25 538,00 грн.

Зазначають, що суд першої інстанції не міг вирішувати справу без доказів, які вони просили витребувати, суд першої інстанції хоча і задовольнив їх клопотання, проте не витребував у банку зазначені документи, а саме заяву про видачу готівки із каси банку, відеоролик, повідомлення про умови кредиту, письмові умови кредитування за програмою «Куб» для кредитування розвитку малого та середнього бізнесу на лютий 2017 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Бенік Н.І., які, кожна окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», Бродька А.П., який заперечував протидоводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 10 лютого 2017 року між позивачкою та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» було укладено договір № №KUB 984, відповідно до умов якого позивачка погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, розміщеними за посиланням www.privatbank.ua, які складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, погодилась з Умовами Площадки розміщеними за посиланням www.privatbank.ua/dogovir/terms та які складають між нею та банком договір про надання інформаційно-технологічних послуг. Позивач ознайомилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, а також з Умовами Площадки, та зобов`язалась їх виконувати.

Також, відповідно до умов договору розмір позики визначається банком, вказується у профайлі позичальника, на сайті kub.pb.ua. Платність за користування позикою (розмір процентів) становить: 2,4% від початкового розміру фактично виданої позики на місяць, строк повернення позики: 12 місяців з дати отримання позики.

На данний договір поширюється дія Закону України «Про електронну комерцію» Перерахування грошових коштів здійснюється на кредитну карту НОМЕР_1 , відкриту у ПАТ КБ «Приватбанк», та з цього моменту договір вважається укладеним. (а.с.5).

Відповідач надсилав ОСОБА_1 лист, відповідно до якого у неї мається заборгованість у розмірі 110447 грн. 57 коп., яку вимагав сплатити в термін до 25.04.2018 року (а.с.6).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним в розумінні ст. 203,215 ЦК України та недоведеністю позивачемпозовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Стаття 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (позика) цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно з статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Нормою ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Також, приписами ст. 12 цього закону, передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис".

Матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір укладений в електронній формі.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

В ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Враховуючи положення ч.1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.

Також, відповідно до ч.1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст. 640 ЦК України - договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно ст. 642 ЦК України - відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Як вбачається з договору №KUB 984 від 10.02.2017 року, позивачка погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами розміщеними за посиланням www.privatbank.ua, які складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, погодилась з Умовами Площадки, розміщеними за посиланням www.privatbank.ua/dogovir/terms та які складають між нею та банком договір про надання інформаційно-технологічних послуг. Також, позивачка погодилася про отримання позики на вищевикладених умовах у формі платежу на свою користь, шляхом перерахування грошових коштів на кредитну картку № НОМЕР_1 , відкриту у банку.Позивач ознайомилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, а також з Умовами Площадки, та зобов`язалась їх виконувати та підписала вищевказаний договір електронним підписом, що позивачкою не оспорюється.

Тому договір укладений між сторонами 10.02.2017 року №KUB 984 в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами.

Зазначений кредитний договір укладено з позивачкою в електронній формі, шляхом використання позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеного ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», що відповідає правилам ч. 1ст. 205 ЦК України, згідно з якою правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Згідно ч.3 ст.5 Закону України «Про електронну комерцію» затверджено, що правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачка була ознайомлена з умовами надання кредиту, оскільки договір нею підписано, що не заперечується позивачкою, зокрема, вона користувалась кредитом, частково виконувала свої зобов`язання, що підтверджено матеріалами справи.

Більш того, однією із вимог позивачки є стягнення з неї на користь банку грошових коштів за кредитом у розмірі 25 538 грн., як різницю між сумою отриманого кредиту та сумами, які нею були сплачені на погашення заборгованості за кредитом, що свідчить про укладання кредитного договору та отримання коштів.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1).

У ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Докази та обставини, ні які посилається позивачка в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника адвоката Беник Наталії Ігнатіївни - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 10 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: