ПОСТАНОВА

Іменем України

30 січня 2020 року м. Кропивницький

справа № 401/1787/18

провадження № 22-ц/4809/60/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Чельник О.І.

за участі секретаря Тимошенко Т.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 липня 2019 року у складі судді Мельничика Ю.С. і

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просила визнати удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу, договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 13 березня 2002 року.

Позовна заява мотивована тим, що з кінця літа 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 почали спільно проживати у квартирі АДРЕСА_2 .

Позивач була власницею вказаної трикімнатної квартири.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду від 20 квітня 2017 року встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю, як чоловіка та дружини з 23 травня 2000 року по жовтень 2014 року.

У 2002 році ОСОБА_1 продала належну їй квартиру АДРЕСА_2 .

За спільні кошти з ОСОБА_5 13 вересня 2002 року була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Квартира була придбана за кошти отримані від продажу власної квартири ОСОБА_1 та за кошти ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 передавала Литвиновій гроші і була впевнена, що квартира купується.

Лише після смерті чоловіка, ОСОБА_1 довідалася, що квартира придбана за договором дарування і як пізніше сказала колишня власниця квартири ОСОБА_2 , оскільки вартість оформлення договору дарування була вдвічі менша ніж оформлення договору купівлі-продажу ОСОБА_5 запропонував їй оформити покупку саме через договір дарування.

Копію договору дарування позивач вперше побачила як додаток до заяви про її виселення поданої до поліції у вересні 2015 року матір`ю її покійного чоловіка ОСОБА_4 .

Також, ОСОБА_1 просила поновити їй строк позовної давності, посилаючись на те, що про порушення свого права дізналася після смерті ОСОБА_5 восени 2015 року, після отримання копії договору дарування квартири.

Копію договору дарування, вона вперше побачила як додаток до заяви про її виселення, яку було подано до поліції в вересні 2015 року відповідачкою ОСОБА_4 .

Оригінал договору дарування з моменту укладання, подання заяви в поліцію і по теперішній час знаходиться у ОСОБА_4 .

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 липня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем достовірними, належними та допустимими доказами не доведено обґрунтованість клопотання про поновлення строку на звернення до суду з позовом, тому у суда відсутні підстави визнати, що вона пропустила цей строк із поважних причин.

До суду ОСОБА_1 звернулася 18 липня 2018 року, тобто поза межами встановленого статтею ЦК України строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не знала про укладання договору дарування та і не могла довідатися про цей договір, оскільки не була присутня при його укладенні.

Відсутність самого бланку договору купівлі-продажу позивача не насторожувало, перед заселенням в придбану квартиру АДРЕСА_1 вони проводили ремонт і встановлювали індивідуальне опалення, а всі документи та посвідчення знаходилися у матері покійного ОСОБА_4 , яка проживає за 50 м від їхньої квартири.

Гроші з переписом номерів купюр передавала позивач, що підтверджує власник квартири ОСОБА_2 та свідок ОСОБА_6 , а договір у нотаріуса укладав чоловік позивача.

Позовна давність в даному випадку судом першої інстанції повинна оцінюватися на предмет відповідності до параграфу 1 ст.8 ЄКПЛ «Право на повагу до приватного і сімейного життя» та ст. 1 Протоколу №1 «Захист Власності».

Визнаючи факт, що укладення договору дарування мав на меті приховати договір купівлі-продажу квартири, суд першої інстанції обмежив позивача в правах на частину спільного нажитого майна.

Неналежна оцінка судом першої інстанції факту знаходження у відповідачки ОСОБА_4 договору дарування з початку його складання та по теперішній час, який вплинув на строк позовної давності і не уможливив доступ до достовірної інформації про факт порушеного права, свідчить про неправильність установлення обставин, неправильного їх дослідження та оцінки.

В судовому засіданні апеляційного суду, проведеного в режимі відеоконференції, представник позивача адвокат Задорожня Н.С. підтримала доводи апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_3 та його представник, який також представляє інтереси ОСОБА_4 , адвокат Охріменко В.Б. заперечували проти доводів апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з судовою повісткою.

Від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до положень ч.1 ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вирішив розглянути справу без її участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва № 679 від 25 січня 2002 року про право власності, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 належала на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_2 .

Згідно договору про завдаток від 06 серпня 2002 року, ОСОБА_1 одержала від ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 1500 доларів США в рахунок оплати за придбання за 2000 доларів США квартири АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 зобов`язалася після повного погашення вартості оформити договір купівлі-продажу квартири.

Вказаний договір в порушення вимог ст.ст.47, 227 ЦК України (в редакції 1963 року) нотаріально не посвідчено, а тому в силу ст.45 ЦК України (в редакції 1963 року) є недійсним.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2017 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2 за 49733 грн.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 15 вересня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано право власності ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_2 .

13 вересня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1 , інвентаризаційна оцінка якої становить 21 482 грн.

Вказаний договір 13 вересня 2002 року посвідчено державним нотаріусом Світловодської міської державної нотаріальної контори, та зареєстровано в реєстрі за №2-1585.

20 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири від 13 вересня 2002 року удаваною угодою, та зазначила, що порушене її право на спільне сумісне майно подружжя.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду від 25 січня 2017 року, яке набрало законної сили, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання удаваним договору дарування квартири від 13 вересня 2002 року відмовлено повністю.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду 20 квітня 2017 року встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю, як чоловіка та дружини з 23 травня 2000 року по жовтень 2014 року.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Повністю рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, оскільки позивач пропустила строк для звернення з позовом до суду.

Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможна з огляду на таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або спорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.75 ЦК України (в редакції, яка була чинною на час укладання оспорюваного договору) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦК України (в редакції, яка була чинною на час укладання оспорюваного договору) закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Відповідно до статей 71, 76 ЦК України (в редакції яка була чинною на час укладання оспорюваного договору), загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовується до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до статті 257 ЦК України ( в редакції 2003 року) загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися судом лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання.

Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 квітня 2017 року встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю, як чоловіка та дружини з 23 травня 2000 року по жовтень 2014 року (т.1 а.с.94-97).

13 вересня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1 , інвентаризаційна оцінка якої становить 21 482 грн.

Вказаний договір 13 вересня 2002 року посвідчено державним нотаріусом Світловодської міської державної нотаріальної контори, та зареєстровано в реєстрі за №2-1585 (т.1 а.с.8).

Оспорюваний договір дарування укладено 13 вересня 2002 року, отже правовідносини між сторонами регулюються нормами діючого на час укладення договору ЦК Української РСР (у редакції Закону 1963 року).

Відповідно до статті 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Згідно з частиною другою статті 58 ЦК Української РСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до частини першої статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Згідно зі статтею 153 ЦК Української РСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами у потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди.

Позивач ОСОБА_1 просила визнати удаваним договір дарування квартири укладений 13 вересня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , оскільки вказаний договір було укладено під час її проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 і за придбання квартири були сплачені їхні спільні кошти.

Однак, факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР який діяв до 1 січня 2004 року, таких положень не містив.

Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже, перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на майно.

Оскільки правила ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України не застосовуються до правовідносин, що склалися між особами, які жили однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі, позивачці необхідно довести, що спірна квартира є їх з померлим ОСОБА_5 спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинний на момент укладання спірного договору дарування, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їхньою спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними, розмір частки кожного визнається ступенем його трудової участі.

Отже, позивачу необхідно довести, що спірна квартира була придбана за спільні з ОСОБА_5 кошти, а тому є підстави визнати її їхньою спільною сумісною власністю.

Надані позивачем світлокопії договорів завдатку від 06 серпня 2002 року, згідно яких ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_8 1500 доларів США в якості завдатку за продаж належної їй квартири, покази ОСОБА_8 , що він дійсно передавав ОСОБА_1 1500 доларів США, визнання відповідачем ОСОБА_2 позовних вимог та підтвердження нею, що 13.09.2002 вона продала ОСОБА_5 квартиру за 2000 доларів США, але у нотаріуса оформили договір дарування, а не купівлі-продажу, не є беззаперечними доказами, що за придбання квартири позивач ОСОБА_1 сплатила належні особисто їй грошові кошти чи квартира придбана за спільні кошти від сумісної праці.

Суд також звертає увагу, що договір дарування укладено ще 13 вересня 2002 року і позивач мала можливість та повинна була поцікавитися станом своїх майнових прав, зокрема поцікавитися на кого зареєстровано право власності на квартиру.

Якщо позивач цього не зробила, зазначене може свідчити про те, що вона визнавала право власності на квартиру за ОСОБА_5 .

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що належними та допустимими доказами позивачем не доведено, що договором дарування порушені її суб`єктивні права та враховуючи положення ч.6 ст.81 ЦПК України, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання удаваним договору дарування квартири від 13 вересня 2002 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10.02.2020.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді О. Л. Дуковський

О. І. Чельник