РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2020 року

м. Рівне

Справа № 559/1511/19

Провадження № 22-ц/4815/88/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання : Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув в порядку позовного провадження у м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 жовтня 2019 року, ухвалене в складі судді Ралець Р.В., , у справі №559/1511/19

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Позов мотивований тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем, у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11.02.2015 шлюб між ними розірвано, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі в розмірі 1/3 частки його доходу щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Визначено місце поживання доньки, ОСОБА_3 , з матір`ю ОСОБА_1 Донька ОСОБА_3 , хворіє на бронхіальну астму II ступеню, у зв`язку з чим потребує постійного оздоровлення, для лікування та профілактики якої, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на як морі, так і проживання у максимально сприятливих екологічних умовах.

З 09 листопада 2017 року вона перебуває в офіційному шлюбі з ОСОБА_4 , громадянином Республіки Польща, має можливість оздоровлювати доньку за кордоном, надавати їй дошкільну освіту за кордоном, однак батько не дає дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої доньки за кордон.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька - задоволено частково.

Надано малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до Республіки Польща, Сполученого Королівства Великої Британії та Ірландії без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою оздоровлення та навчання у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з дня набрання рішенням законної сили і до 15 липня 2021 року.

Вирішено питання про судові витрати.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням відповідач в апеляційній скарзі покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вирішення питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без його згоди недоцільно, оскільки вже більше року донька перебуває за межами України у м. Барвелл Сполученого Королівства Великої Британії та Ірландії. Крім того, в позовній заяві не зазначено початок та закінчення поїздки дитини за кордон, а саме окремо в Республіці Польща та окремо в Сполученому Королівстві Великої Британії та Ірландії, а також не зазначено конкретної адреси місця перебування дитини у зазначених країнах, що виключає можливість встановити чи буде такий дозвіл відповідати інтересам дитини.

Вказує, що виїзд дитини за кордон на тривалий строк позбавить його права брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Зазначає, що суд не врахував що жодного доказу проте, що неповнолітня донька потребує оздоровлення або лікування за кордоном позивач суду не надала

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11.02.2015 шлюб між сторонами розірвано, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі в розмірі 1/3 частки його доходу щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Визначено місце поживання доньки, ОСОБА_3 , з матір`ю ОСОБА_1

Дитина зареєстрована в АДРЕСА_1 за місцем реєстрації матері ОСОБА_1

09 листопада 2017 року, позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 громадянином Республіки Польща.

Підставою звернення до суду із цим позовом є ненадання відповідачем згоди на виїзд малолітньої дитини за кордон для оздоровлення та навчання.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року,вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Установлено що на час подання позову та його вирішення судом дитина разом із матір`ю проживають у м. Барвел Сполученого Королівства Великої Британії та Ірландії.

На територію України після закінчення строку, наданого батьком дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, позивач разом із донькою до постійного місця проживання не повертались.

З 15 листопада 2018 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідує дошкільний навчальний заклад в м. Барвел Сполученого Королівства Великої Британії та Ірландії.

16.01.2019 ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_3 отримали карти резидентів Сполученого Королівства Великої Британії та Ірландії.

Разом з тим, із позовної заяви вбачається, що позивач не вказує конкретну адресу проживання дитини у Сполученому Королівстві Великої Британії та Ірландії та у Республіці Польща, а також будь-яких доказів про повернення дитини на територію України не надала.

Враховуючи наведене, на підставі оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки тривала відсутність дитини на території України, не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Сама по собі можливість поїздки за кордон, у випадку повернення дитини на територію України, не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості.

Доводи представника позивача про те, що при ухвалені рішення суд має взяти до уваги найкращі інтереси дитини, не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України наявні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374,376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 жовтня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий з бір у сумі 1152 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 07 лютого 2020 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.