ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/2283/19
Провадження № 22-ц/4820/111/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.

за участю учасників справи: апелянта ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника позивачів ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2019 року (суддя Шевчук В.В.) у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначали, що є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 належать 6/7 її частки, а ОСОБА_5 1/7 частки нерухомості. Також в даній квартирі зареєстрований і відповідач, який є колишнім чоловіком позивача ОСОБА_4 З 2015 року відповідач в даній квартирі не проживає, нею не користується, участі в її утриманні не приймає, добровільно не знімається з реєстрації в даному помешканні, тому позивачі змушені вирішувати спір у судовому порядку.

З врахуванням поданої позивачем заяви про зміну предмету позову, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили суд усунути їм перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування даною квартирою.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2019 року позов задоволено. Усунуто ОСОБА_4 , ОСОБА_5 перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 , визнавши ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в позовних вимогах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовити повністю.

Вважає вказане рішення незаконним, не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом не було належно досліджено та не вірно надано оцінку акту від 28 березня 2019 року, складеного головою квартирного комітету № 1 ОСОБА_6 шляхом перевірки та опитування сусідів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в якому зазначено, що за вказаною адресою відповідач не проживає з 2015 року. Проте в акті не було зазначено причину його відсутності.

Крім того, судом не було встановлено, чи виїхала особа з зазначеного місця проживання, чи перебувають його речі в зазначеній квартирі.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 15 жовтня 1994 року зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у Хмельницькому міському відділі реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 1642. Від даного шлюбу подружжя має сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 4 березня 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а. с. 10-11).

Відповідно до даних свідоцтва про право власності на житло від 30 жовтня 1996 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності наступним особам ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_5 (а. с.12).

11 червня 2018 року рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області, яке вступило в законну силу 12 липня 2018 року, за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/7 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_10 . Останній купив її на електронних торгах в рахунок заборгованості ОСОБА_1 по сплаті на користь ОСОБА_4 пені за прострочення сплати аліментів (а. с.13-14).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті свого батька, ОСОБА_4 успадкувала належну йому 1/7 частку вищевказаної квартири (а. с. 17).

28 січня 2019 року ОСОБА_4 , відповідно до договору дарування частки в праві спільної власності на квартиру, прийняла у власність від ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 3/7 частки вищевказаної квартири (а. с.15).

Таким чином перерахованими документами дійсно підтверджується, що позивачу ОСОБА_4 належить 6/7 квартири, а позивачу ОСОБА_5 1/7 частка даної нерухомості.

За даними довідки відділу з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Славутської міської ради від 3 квітня 2019 року № 3252/26-14 за адресою АДРЕСА_1 окрім позивачів також зареєстрований відповідач ОСОБА_1 (а. с. 19).

Згідно акту від 28 березня 2019 року № 22, складеного головою квартального комітету № 1 ОСОБА_6 шляхом перевірки та опитування сусідів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 встановлено, що за вказаною вище адресою відповідач не проживає з 2015 року (а. с. 22).

Також це підтвердили і допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 (а. с. 64).

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відповідач більше року відсутній за вказаною адресою, житлом не цікавиться, участі в утриманні квартири не приймає, особистих речей у будинку не має.

З таким висновком погоджується Хмельницький апеляційний суд.

Так, відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У відповідності до ст. 156 Житлового кодексу до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що свідчить про суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Факт не проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 більше року, підтверджується наявними в справі доказами: актом від 28 березня 2019 року № 22, складеного головою квартального комітету № 1 ОСОБА_6 та свідченнями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 та іншими матеріалами справи (а. с. 22, 64).

Рішення про розірвання шлюбу підтверджує відсутність сімейних відносин і наявність статусу члена сім`ї.

Не спростував даного факту і сам відповідач, при цьому наведені ним причин тривалого не проживання в даному домоволодінні не можуть бути поважними.

З врахуванням викладеним колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані у справі докази, дійшов правильного висновку, що відповідач ОСОБА_1 як колишній член сім`ї позивача не проживає у житловому будинку без поважних причин понад один рік, внаслідок чого втратив право користування цим житлом.

Посилання апелянта, що судом не було враховано поважності причин не проживання відповідачем в спірній квартирі є необґрунтованими.

Матеріали справи не містять доказів наявності в спірній квартирі майна відповідача - колишнього члена сім`ї позивачів, його звернень до правоохоронних органів щодо неправомірних дій позивачів. Відповідач забезпечений житлом в будинку АДРЕСА_3 .

Подана відповідачем довідка про стан здоров`я батька містить інформацію, що останній перебував на лікуванні в травні - червні 2019 року. Документи про перетинання відповідачем кордону за період січня 2017 року по грудень 2019 року свідчать про його регулярні виїзди за кордон, але не підтверджують, що при поверненні на територію України він проживав, чи хоча би намагався проживати у спірній квартирі.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність у ОСОБА_1 права володіти та користуватись спірним майном є обґрунтованим.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про незаконність рішення суду, а стосуються переоцінки доказів.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне судове рішення складено 7 лютого 2020 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк