Справа № 760/3970/20 Головуючий 1 інстанція- Українець В.В.
Проваження № 22-ц/824/7187/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 серпня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Мережко М.В., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду м.Києва від 05 березня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

Ухвалою Солом`янськогорайонного суду м.Києва від 05 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено у задоволенні заяви позивачки про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу нерухоме та рухоме майно, а також грошові кошти і рахунки.

Не погоджуючись із ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про забезпечення позову в повному обсязі, посилаючись на необгрунтованість ухвали суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що нерухоме майно відповідача у вигляді будинку і земельної ділянки вже перебуває під обтяженням іпотеки, кредитором за яким є ПАТ «Таскомбанк» і з яким у відповідача мається спір щодо повернення кредиту, а тому нерухоме майно може бути відчужене на користь третіх осіб, що утруднить виконання можливого судового рішення в даній справі. Окрім того, ОСОБА_2 має скрутне матеріальне становище.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законну і обгрунтовану ухвалу, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є необгрунтованими, не спростовують висновків суду. Просив розглядати справу без його участі.

Позивачка ОСОБА_1 належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судовоїповістки 06 липня 2020 року, до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду

- 2 -

першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 05 березня 2020 року відкрите провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договром позики у розмірі 4032974,57 грн.

Одночасно з подачею позову ОСОБА_1 подала до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на належне відповідачунаступне майно: 1) житловий будинок по АДРЕСА_1 ; 2) земельну ділянку по АДРЕСА_1 ; 3) автомобіль «Mercedes-benz» моделі GL350 CDI 4 МАТІС, 2010 року випуску, 4) рахунки ФОП ОСОБА_2 , а також ТОВ «Ромфарм», ТОВ «Фером груп» та ТОВ «А3-А4», засновником яких є відповідач. Заява про забезпечення позову мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може привести до відчуження наявного у власності відповідача майна і грошових коштів, що зробить неможливим або ж значно ускладнить виконання судового рішення.

Згідно положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою

- 3 -

процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення та ефективний захист її прав.

Відмовляючи у вжитті заходів забезпечення позову, суддя першої інстанції обгрунтовував свої висновки відсутністю підстав для застосування таких заходів. При цьому суддя виходив із того, що позивач не надав доказів необхідності вжиття заходів забезпечення позову, як і доказів про те, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Також, суд керувався як відсутністю доказів про належність конкретих рахунків відповідачу, та товариствам, засновником яких він є.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

При відмові у вжитті заходів забезпечення позову, суддя обгрунтовано врахував як зміст вимог ОСОБА_1 , які полягають у стягненні грошових коштів, так і відсутність доказів про те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту майна і коштів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

При цьому суд обгрунтовано врахував, що позивачкою не надано доказів про майновий стан відповідача, його платоспроможність, а посилання на можливе невиконання рішення є припущеннями позивачата не доводиться об`єктивними доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що нерухоме майно відповідача у вигляді будинку і земельної ділянки вже перебуває під обтяженням іпотеки, кредитором за яким є ПАТ «Таскомбанк» і з яким у відповідача мається спір щодо повернення кредиту, а тому нерухоме майно може бути відчужене на користь третіх осіб, що утруднить виконаня рішення в даній справі колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_1 та присадибна земельна ділянка за цією ж адресою перебувають в іпотеці, де іпоткодержателем є ПАТ «Таскомбанк», який надав відповідачу кредит, що стверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким приписам кореспондуються положення ст.51 Закону України «Про виконавче провадження», згідно ч.1 якої для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо:

1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів;

2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю;

3) наявна письмова згода заставодержателя.

Згідно положень ч.5 цієї статті кошти, що надійшли від реалізації заставленого майна,

- 4 -

перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

З огляду на те, що іпотекодавцем є ПАТ «Таскомбанк» накаледння арешту буде по-перше порушувати його права, по-друге не призведе до поновлення прав позивачки, оскільки банк має першочергове право на отримання коштів від реалізації цього майна.

Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи скарги про наявність підстав для накладення арешту на автомобіль з огляду на неможливість його ідентифікації, зокрема відсутність в матеріалах справи реєстраційного номера автомобіля, що унеможливлює накладення арешту.

Це ж стосується доводів про накладення арешту на рахунки ФОП ОСОБА_2 , оскільки позивачка не вказала які саме рахунки та в яких банківських установах має відповідач.

Доводи про необхідність накладення арешту на рахунки ТОВ «Ромфарм», ТОВ «Фером груп» та ТОВ «А3-А4», засновником яких є відповідач, безпідставні, оскільки як рахунки, так і кошти на них належать на праві власності окремим юридичним особам, які не є учасниками справи і до яких вимог не заявлено, а відтак накладення арешту на їх рахунки призведе до порушення їх прав, що у свою чергу є передбаченою процесуальним законом обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Решта доводів не спростовують висновків суду щодо відсутності підстав для забезпечення позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала судді першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишии без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м.Києва від 05 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: