Ухвала

07 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 697/1954/19

провадження № 61-2179ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 жовтня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що від зареєстрованого шлюбу з відповідачем вони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебуває на її утриманні. Протягом останнього часу відносини у сімейному житті між сторонами погіршувалися, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Спільне проживання, шлюбні стосунки та ведення ними спільного господарства припинено із червня 2019 року та за її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Син проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Матеріальну допомогу на утримання сина відповідач у добровільному порядку не надає. Тих грошових коштів, що несистематично надає відповідач недостатньо для утримання та виховання дитини. У неї з відповідачем різний фінансовий бюджет, спільне господарство ними не ведеться, проживають окремо. Відповідач неналежно виконує покладений на нього обов`язок щодо утримання своєї дитини. Тих коштів, що вона заробляє недостатньо для того, щоб належним чином забезпечити дитину всім необхідним. На момент звернення до суду між ними не досягнуто згоди щодо способу виконання відповідачем свого обов`язку утримувати свого неповнолітнього сина. Вона має всі необхідні підстави для стягнення із відповідача аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття (не враховуючи додаткових витрат) в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки відповідач працездатний, отримує регулярний стабільний дохід, працює на високооплачуваній роботі, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому відповідач може сплачувати вказаний розмір аліментів.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просила суд стягнути із відповідача на її користь аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку, але не менше

50 відсотків встановленого законом мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи із 06 червня 2019 року і до досягнення сином повноліття з індексацією відповідно до закону. Витрати із сплати судового збору покласти на відповідача.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 жовтня

2019 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь

ОСОБА_3 аліменти на неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше

50 відсотків встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05 серпня 2019 року і до його повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

С уд першої інстанції виходив із того, що позивачем та його представником не наведено суду доказів на підтвердження необхідності стягнення з відповідача аліментів саме в розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу) для забезпечення належного розвитку та належного рівня життя дитини, а також доказів вживання заходів щодо одержання аліментів з відповідача, передбачених

частиною п`ятою 191 Сімейного кодексу України (далі - СК України), що давало б можливість присудження аліментів за минулий період. Враховуючи інтереси дитини для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, повного та всебічного розвитку, враховуючи матеріальний та сімейний стан платника аліментів та одержувача аліментів, суд позов задовольнив частково та стягнув з відповідача на користь позивача аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж

50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 05 серпня 2019 року і до його повноліття. Крім того, враховуючи складність справи та обсяг наданих адвокатом послуг кількість витрачених годин, стягнуто з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 5 770,13 грн, виходячи з розрахунку: 345 хв./60 хв. = 5,75; 5,75 х 1003,5 = 5770,13 грн.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 жовтня 2019 року в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 5 770,13 грн та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 , в якій вона просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 8 028,00 грн.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 жовтня 2019 року залишено без змін. Стягнено зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 010, 50 грн.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив із того, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), оскільки матеріали справи містять докази надання правничої допомоги ОСОБА_3 адвокатом Хорошун О. В., а також вони подані у строк, передбачений статтею 141 ЦПК України, тому місцевий суд дійшов правильного висновку про необхідність стягнення таких витрат з відповідача на корись позивачки у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог.

24 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області

від 15 жовтня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить указані судові рішення в частині стягнення витрат понесених на правничу допомогу скасувати та у цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про стягнення судових витрат на правничу допомогу.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Верховний Суд вважає, що ця справа є малозначною в силу своїх властивостей, при цьому суд врахував предмет позову та характер правовідносин, у яких виник спір.

Крім того, при визначенні справи малознаною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Оскарження судових рішень у частині стягнення витрат понесених на правничу допомогу, не дає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює ціну позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ураховуючи, що оскаржувані судові рішення прийняті у малозначній справі, а випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відсутні, тому суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у цій справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 жовтня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року у справі за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак