Постанова

Іменем України

03 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 203/1622/18

провадження № 61-14414св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2018 року у складі судді Казака С. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2019 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовомдо ОСОБА_2 , в якому просив стягнути на свою користь з відповідача надані в позику кошти в сумі 70 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 841 000,00 грн, проценти в сумі 19 600,00 доларів США, що еквівалентно 515 480,00 грн, інфляційні витрати в сумі 65 172,29 грн.

Позов мотивований тим, що 20 лютого 2017 року позивач надав у позику відповідачу кошти в розмірі 70 000,00 доларів США, на підтвердження чого відповідачем складено розписку від 20 грудня 2017 року. За умов розписки відповідач зобов`язався повернути кошти у строк до 20 грудня 2017 року, а також сплачувати щомісяця винагороду в розмірі 4 % від суми позики.

У встановлені в розписці строки та станом на день звернення до суду з позовом відповідач отримані у позику кошти не повернув та проценти не сплатив.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 70 000,00 доларів США, що в еквіваленті становить 1 835 330,00 грн, проценти в сумі 19 600,00 доларів США, що в еквіваленті становить 513 892,40 грн, а загалом стягнуто 89 600,00 доларів США, що в еквіваленті становить 2 349 222,40 грн, в іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторонами укладено договір позики грошових коштів, оформлений розпискою від 20 лютого 2017 року, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу кошти в сумі 70 000,00 доларів, які відповідач зобов`язався повернути до 20 грудня 2017 року, а також сплачувати щомісячно проценти в розмірі 4 % від суми позики, що становить 2 800,00 дол. США. Відповідач не надав доказів того, що ним повернуті позичені кошти та сплачено проценти в обумовлених у розписці розмірах. Підстави для стягнення інфляційних втрат відсутні, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а не іноземна валюта, а у позику передано іноземну валюту.

Постановою Дніпровського апеляційного суду 04 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2018 року в частині розміру стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми основного боргу змінено з 70 000,00 дол. США, що еквівалентно 1 835 330,00 грн, на 69 410,82 дол. США, що еквівалентно 1 819 882,29 грн; у частині розміру загальної суми грошових коштів, стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , змінено з 89 600,00 дол. США, що еквівалентно 2 349 222,40 грн, на 89 010,82 дол. США, що еквівалентно 2 333 774,69 грн, змінено розмір стягнутого з відповідача судового збору, в іншій частині рішення залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_2 здійснював платежі на карту № НОМЕР_1 одержувача ОСОБА_1 04 квітня 2018 року на суму 3 316,58 грн, 14 квітня 2018 року на суму 4 020,10 грн і 5 489,00 грн. Згідно з копією письмової розписки ОСОБА_1 від 02 вересня 2018 року, позивач отримав також 100,00 дол. США на повернення боргу. Твердження представника позивача про те, що ці кошти отримані позивачем від відповідача на погашення інших боргових зобов`язань, що виникли не за борговою розпискою від 20 лютого 2017 року, є недоведеними; позивачем не надано суду доказів на підтвердження факту існування між сторонами інших боргових зобов`язань, окрім визначених борговою розпискою від 20 лютого 2017 року; клопотань про надання відповідних доказів чи витребування доказів судом не заявлено. Доводи апелянта щодо повернення позивачу боргу за розпискою від 20 лютого 2017 року у більшому розмірі, ніж 3 316,58 грн, 4 020,10 грн, 5 489,00 грн і 100,00 дол. США є недоведеними, належні та допустимі докази на підтвердження такої позиції апеляційному суду не надані; клопотання про витребування відповідних доказів судом не заявлене, що стверджується протоколом і звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції. Представлений апелянтом аудіозапис не відповідає вимогам стаття 77 - 79 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та не може бути прийнятий як доказ у даній справі. З вказаного аудіозапису неможливо встановити, чи приймає участь у розмові саме відповідач; з цього приводу відповідних експертних висновків суду не представлено, клопотань про призначення судової експертизи позивачем не заявлено. Представником позивача наданий апелянтом аудіозапис належним доказом не визнано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

25 липня 2019 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2019 року, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції мав постановити у справі заочне рішення, що дозволило б відповідачу надати наявні у нього докази у суд першої інстанції. Усі умови, визначені в статті 280 ЦПК України для постановлення заочного рішення, були наявні.

Суд незаконно відмовив у клопотанні відповідача про допит як свідка його дружини, яка б могла підтвердити факт повернення позичених грошових коштів відповідачем.

Відповідач надав апеляційному суду таблицю, що відображає дійсні суми позики та повернутих відповідачем позивачу коштів. Загалом у період з 2016 рік по 2018 рік з позичених у позивача 70 000,00 дол. США відповідачем повернуто 62 180 доларів США. Загальна сума неповернутої позики та процентів складає 27 420 дол. США.

Апеляційний суд неправомірно не дослідив і не визнав допустимим доказом електронний доказ - аудіозапис розмови ОСОБА_5 з позивачем ОСОБА_1 , яка відбулася 02 вересня 2018 року під час повернення останньому боргу в сумі 100 доларів США і написанням ним відповідної розписки. Аудіозапис зроблено мобільним телефоном і перенесений на аудіодиск, долучений до матеріалів справи. Під час розмови дружина відповідача просить ОСОБА_6 письмово підтвердити той факт, що відповідач дійсно повернув гроші у вигляді процентів, а також як основний борг - 15 000,00 дол. США та 2 500,00 дол. США. Позивач відмовився надати письмове підтвердження факту повернення грошових коштів з посиланням на необхідність консультації з адвокатом.

Клопотання про призначення експертизи даного електронного доказу представником відповідача не заявлялося, оскільки сам доказ апеляційним судом не досліджувався.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини, встановлені судом

Між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 20 лютого 2017 року укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу, а відповідач отримав від ОСОБА_1 у борг 70 000,00 дол. США, що підтверджується борговою розпискою від 20 лютого 2017 року.

Відповідно до розписки, виданої відповідачем позивачу, позика мала бути повернута до 20 грудня 2017 року. Також відповідач зобов`язався сплачувати щомісячно винагороду у розмірі 4 % від суми позики.

Відповідач здійснював платежі на карту № НОМЕР_1 одержувача ОСОБА_1 04 квітня 2018 року на суму 3 316,58 грн, 14 квітня 2018 року на суму 4 020,10 грн і 5 489,00 грн.

Згідно з копією письмової розписки ОСОБА_1 від 02 вересня 2018 року, позивач отримав 100,00 дол. США на повернення боргу.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції, не ухваливши заочне рішення у справі, позбавив відповідача можливості подати докази до суду першої інстанції разом з заявою про перегляд такого рішення, не відповідають нормам процесуального права.

Відповідач у касаційній скарзі зазначає, що про судовий розгляд цієї справи він довідався у жовтні 2018 року, після чого направив у суд клопотання про розгляд справи без його участі, а також просив заслухати пояснення дружини - ОСОБА_5 як свідка по справі, яка повинна була надати суду докази того факту, що відповідач повернув борг позивачу у розмірі 62 180,00 дол. США, в чому суд першої інстанції відмовив.

Згідно з частин першої і п`ятої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У статті 83 ЦПК України передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Таким чином, обов`язок подавати докази покладається на учасників справи, що реалізовується у передбачених нормами процесуального права порядку та строки, а у разі наявності поважної причини недотримання цих строків, суд приймає такі докази, якщо особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідач подав до суду першої інстанції заяві, датовану 07 жовтня 2018 року, в якій просив провести судове засідання, призначене на 01 листопада 2018 року, без його участі, допитати як свідка ОСОБА_5 та повідомити про прийняте рішення письмово, надіславши копію судового рішення.

У цій заяві не містилося клопотання про долучення письмових доказів, не повідомлялося про неможливість надання доказів із зазначеням відповідних причин.

Згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, у разі наявності причин ненадання доказів до суду першої інстанції, що об`єктивно не залежали від учасника справи, він не позбавлений права надати докази до суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо збирання та дослідження доказів, є необґрунтованими.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не допитано як свідка жінку відповідача на підтвердження факту повернення боргу позивачу не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до положень частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

Розрахунок заборгованості, доданий відповідачем до апеляційної скарги, також не є доказом виконання боргових зобов`язань, оскільки він складений самим відповідачем.

Доводи про протиправну відмову апеляційного суду досліджувати звукозапис, датований відповідачем 02 вересня 2018 року, є необґрунтованими, оскільки в апеляційній скарзі не наведено причин, які перешкоджали надати такий звукозапис до суду першої інстанції, тоді як цей звукозапис зроблено до судового засідання, в якому вирішено справу судом першої інстанції. Крім того, 02 вересня 2018 року позивач видав розписку, в якій зазначено про отримання лише 100,00 дол. США.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами попередніх інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи та вирішена справа із застосуванням норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2018 року у незміненій частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко В. С. Жданова
В. О. Кузнєцов