Справа № 495/1460/18
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

28 січня 2020 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого - судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі Завацькій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ Департаменту архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договору дарування та зобов`язання привести об`єкти самочинного будівництва до попереднього стану, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з уточненою позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- Відділ Державної архітектурно- будівельної інспекції в Одеській області про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договору дарування та зобов`язання привести обєкт самочинного будівництва до попереднього стану.

В судовому засіданні адвокат Томашевський Р.М., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав думку свого адвоката.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В судове засідання відповідачка ОСОБА_3 не з`явилась, про дату розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- Відділу Державної архітектурно- будівельної інспекції Білгород-Дністровської міської ради Клівець М.Ю. у судове засідання не з`явилась,однак надала заяву про розгляд справи в її відсутність. Надала пояснення, що під час здійснення посадовими особами Відділу заходів державного архітектурно-будівельного контролю порушень громадянином ОСОБА_2 вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності не встановлено (том 2 а.с. 249-251).

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, витребувані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно уточненої позовної заяви позивач ОСОБА_1 просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18.12.2013 року №14907029, видане ОСОБА_2 на 17/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 592, кв.м., житловою площою 83,4 кв.м. Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20.12.2010 року серії НОМЕР_1 , видане ОСОБА_3 , Компанійцю ОСОБА_4 на 1/10 частину домоволодіння, яка складається із житлового будинку з приміщеннями магазину літ. А загальною площею 81,6 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), за власний рахунок, привести об`єкт самочинного будівництва - частину підвалу літ. "б - приміщення VII, загальною площею 21,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до попереднього стану, а саме: у відповідність до технічного паспорту, складеного КП Білгород-Дністровське БТІ 25.10.2010 року, шляхом засипання вказаного приміщення землею та камінням і шляхом закладання входу в приміщення VII, який був облаштований між приміщенням VI і приміщенням VII. Зобов`язати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), за власний рахунок, привести об`єкт самочинного будівництва промтоварний магазин з офісом (літ.А1), загальною площею 134,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до попереднього стану, а саме: у відповідність до технічного паспорту, складеного КП Білгород-Дністровське БТІ 25.10.2010 року, згідно якого до складу 17/100 частин домоволодіння входить кв. АДРЕСА_2 загальною площею 52,2 кв.м., яка складається з приміщення 4-1 тамбуру площею 5,3 кв.м., приміщення 4-2 коридору площею 5,5 кв.м., приміщення 4-3 кухні площею 5,8 кв.м., житлового приміщення 4-4 площею 8,6 кв.м., житлового приміщення 4-5 площею 22,9 кв.м., приміщення 4-6 санвузол площею 4,1. Зобов`язати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ), за власний рахунок, привести об`єкт самочинного будівництва - частину житлового будинку з приміщенням магазину (літ. А та літ.А2), загальною площею 81,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до попереднього стану, а саме: у відповідність до договору купівлі-продажу від 08.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С., зареєстрованого в реєстрі за №576, згідно якого 1/10 частина домоволодіння з господарчими спорудами під АДРЕСА_3 , складається з житлового будинку літ.А: 1-1, 1-3 житлові, житловою площею 26,0 кв.м., 1-2 кухнею, загальною площею 33,2 кв.м., 1/2 частина коридору І, 1/3 частина сараю літ. Д.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтовує тим, що він є співвласником 29/100 частин домоволодіння, що находяться у АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування домоволодіння від 11.07.2003р., посвідченого приватним нотаріусом Білгород- Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С., зареєстрованого в реєстрі за №3906. Право власності було зареєстровано у встановленому законом порядку, що затверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.08.2003року №1283631 (том 1 а.с. 23-24).

Будучи співвласником вказаного домоволодіння, ОСОБА_2 здійснив самочинне будівництво реконструкція підвалу літ.б, а саме: будівництво приміщення «VII» до підвалу літ. б за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди співвласників домоволодіння та без отримання дозволу це від компетентного органу.

Також, як стверджує позивач, відповідачем було здійснено реконструкцію 17/100 частин домоволодіння під промтоварний магазин з офісом (літ. «А1») за адресою: АДРЕСА_1 площею 134,8 кв.м, яке здійснювалось відповідно до проектної документації будівлі 107,76 кв.м, тобто на інший об`єкт, що свідчить про відсутність у відповідача проекту реконструкції вищевказаного об`єкту та є самочинним будівництвом.

Відповідачем ОСОБА_2 було реконструйовано частину аварійного житлового будинку літ. «А» у магазин. Вказана реконструкція складалася з перепланування існуючої частини житлового будинку літ. «А» та надбудови поверху літ. «А2».

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю відповідачу надано дозвіл на виконання будівельних робіт №34 від 14.03.2007року з реконструкції частини аварійного житлового будинку в промтоварний магазин по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.29 Закону України Про планування і забудову територій(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, 14.03.2007року) дозвіл на виконання будівельних робіт надається на підставі: проектної документації, погодженої та затвердженої в порядку, визначеному законодавством; документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, а у разі якщо замовник (забудовник) не є власником чи користувачем земельної ділянки, також подається нотаріально засвідчена згода власника земельної ділянки на забудову цієї ділянки, а якщо ділянка перебуває у користуванні, - нотаріально засвідчені згоди власника та користувача земельної ділянки на її забудову; рішення виконавчого органу відповідної ради або місцевої державної адміністрації про дозвіл на будівництво об`єкта містобудування; документа про призначення відповідальних виконавців робіт про здійснення відомостей про здійснення авторського та технічного нагляду.

Згідно ст.28 вищевказаного закону, порядок розроблення і затвердження проектної документації на будівництво об`єктів містобудування встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань архітектури та містобудування.

Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 27.06.2006 року №476 надано дозвіл гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на переведення частини домоволодіння по АДРЕСА_1 до розряду нежитлових та переобладнання її під промтоварний магазин.

При цьому, вказаним рішенням не надавався дозвіл на надбудову другого поверху літ. А2.

Також, згідно п.2 вказаного рішення, гр. Компанієць та ОСОБА_5 повинні були оформити земельну ділянку під магазин в установленому порядку.

Відповідно до ст. 29 Закону Укаїни Про планування і забудову територій, здійснення будівельних робіт на об`єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.

Враховуючи те, що рішенням від 27.06.2006 року №476 не надавалась згода відповідачу на здійснення надбудови другого поверху літ. «А2», останнє є самочинним будівництвом.

Здійснене відповідачем ОСОБА_2 незаконне самочинне будівництво, порушує права позивача як співвласника домоволодіння, оскільки перешкоджає вільному користуванню своїм майном, встановлює незручності.

З метою захисту своїх прав, ОСОБА_1 звернувся до відділу Державного архітектурно-будівельного контролю з заявою від 14.12.2017 року стосовно проведення перевірки дотримання вимог містобудівного законодавства за адресою: АДРЕСА_1 , а саме- реконструкція частини підвалу літ.б, приміщення VII. Згідно листа відділу ДАБК Білгород-Дністровської міської ради від 11.01.2018 року №10, порушень вимог містобудівного законодавства під час перевірки не виявлено. При цьому, перевіркою встановлено, що дверний отвір приміщеннями підвалу літ.б VI та VII заповнений цегляною кладкою без втручання в несучу конструкцію стіни підвалу (при перевірці доступу до приміщення VII не було). Однак, перевіркою не встановлено, коли саме цегляна кладка була зроблена (том 1 а.с. 15).

Відповідно до технічного паспорту виданого ОСОБА_1 25.10.2010 року вказаної частини підвалу літ.б - приміщення VII, не зазначено.

Згідно технічного паспорту виданого ОСОБА_1 20.10.2015 року встановлено самочинно збудовану частину будинку, а саме приміщення VII підвалу літ.б, загальною площею 21,4 кв.м, що належить співвласнику ОСОБА_2 (том 1 а.с. 34).

При цьому, листом управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради від 27.11.2017 року №И/218 ОСОБА_1 повідомлено, що ОСОБА_2 не звертався до управління містобудування та архітектури з питань щодо реконструкції нежитлових приміщень літ.а, б, розташованих у АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 16).

Також позивачем зазначено, що в технічному паспорті від 23.09.2013 року, виданого ОСОБА_2 на 4 арк. здійснено запис про те, що згідно технічного звіту виготовленого ПП ПВПДобробут приміщення VII підвалу літ.б побудовано у 1940 році побудовано у 1940 році і згідно п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001року №127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України, 10.07.2001 року за №582/5773, із зміна та доповненнями, не відноситься до самочинного будівництва тому що збудовано до 05.08.1992 року.

Такий запис в технічному паспорті ОСОБА_2 виник лише 03.02.2016 року, при цьому, що технічний паспорт ОСОБА_2 виготовлений ще 23.09.2013 року, а відповідно до технічного паспорту ОСОБА_1 , виготовленого 25.10.2010 року, такого приміщення VII підвалу літ.б не має, що виключає його будівництво до 05.08.1992 року.

Згідно п.3.2. зазначеної Інструкції під час проведення технічної інвентаризації завершеного будівництвом об`єкта, зведеного на підставі дозволу про надання у власність чи користування земельною ділянкою і не прийнятого в експлуатацію, належить провести звірку плану будинку та плану ділянки із затвердженим проектом та планом земельної ділянки.

Отже, необхідною умовою для визначення того, що об`єкт не є самочинним будівництвом, є наявність у забудовника права користування земельною ділянкою. Віповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.02.2007 року серія ЯЕ №677420, ОСОБА_2 , як і позивач є співвласниками земельної ділянки на якій розташоване в тому числі приміщення VII підвалу літ.б, згода на реконструкцію якого співвласниками земельної ділянки ОСОБА_2 не надавалась, отже наявні безумовні підстави вважати, що даний об`єкт підвалу літ.б - приміщення VII, є самочинним будівництвом. На підставі викладеного, позивач просить суд задовольнити уточнені позовні вимоги.

Відповідачем ОСОБА_2 були надані заперечення та відзив на даний позов, в яких він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Однак, суд критично оцінює доводи відповідача, викладені ним у запереченнях, в яких він стверджує, що не проводив жодних будівельних робіт щодо реконструкції підвалу літ. «б» у зазначеному домоволодінні, у зв`язку з чим йому і не потрібно було отримувати жодних дозвільних документів на роботи, які він не проводив, оскільки його доводи спростовуються матеріалами справи. А саме, копією технічного паспорту від 20.10.2015 року, який виготовлений КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» в якому наявні наступні штампи щодо самочинного будівництва : за планом частина підвалу літера «б» - приміщення VII площею 21, 4 кв.м. належить співвласнику ОСОБА_2 ; за проектом загальна площа 107,76 кв.м, площа офісного приміщення 16,15 кв.м, торгова площа 42,63 кв.м, фактично загальна площа 134,8 кв.м, площа офісного приміщення 71,0 кв.м, торгова площа 63,0 кв.м належить співвласнику ОСОБА_2 (том 1 а.с. 34).

Ретельно дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, заслухавши сторони судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач є ОСОБА_1 є співвласником 29/100 частин домоволодіння, що находяться у АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування домоволодіння від 11.07.2003р., посвідченого приватним нотаріусом Білгород- Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С., зареєстрованого в реєстрі за №3906. Право власності було зареєстровано у встановленому законом порядку, що затверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.08.2003року №1283631 (том 1 а.с. 23-24).

Будучи співвласником вказаного домоволодіння, ОСОБА_2 здійснив самочинне будівництво реконструкція підвалу літ.б, а саме: будівництво приміщення «VII» до підвалу літ. б за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди співвласників домоволодіння та без отримання дозволу це від компетентного органу.

Відповідачем також було здійснено реконструкцію 17/100 частин домоволодіння під промтоварний магазин з офісом (літ. «А1») за адресою: АДРЕСА_1 площею 134,8 кв.м, яке здійснювалось відповідно до проектної документації будівлі 107,76 кв.м, тобто на інший об`єкт, що свідчить про відсутність у відповідача проекту реконструкції вищевказаного об`єкту та є самочинним будівництвом.

Відповідачем ОСОБА_2 було реконструйовано частину аварійного житлового будинку літ. «А» у магазин. Вказана реконструкція складалася з перепланування існуючої частини житлового будинку літ. «А» та надбудови поверху літ. «А2»

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю відповідачу надано дозвіл на виконання будівельних робіт №34 від 14.03.2007року з реконструкції частини аварійного житлового будинку в промтоварний магазин по АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 27.06.2006 року №476 надано дозвіл гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на переведення частини домоволодіння по АДРЕСА_1 до розряду нежитлових та переобладнання її під промтоварний магазин.

При цьому, вказаним рішенням не надавався дозвіл на надбудову другого поверху літ. А2.

Також, згідно п.2 вказаного рішення, гр. Компанієць та ОСОБА_5 повинні були оформити земельну ділянку під магазин в установленому порядку.

Враховуючи те, що рішенням від 27.06.2006 року №476 не надавалась згода відповідачу на здійснення надбудови другого поверху літ. «А2», останнє є самочинним будівництвом.

Згідно листа відділу ДАБК Білгород-Дністровської міської ради від 11.01.2018 року №10, порушень вимог містобудівного законодавства під час перевірки не виявлено. При цьому, перевіркою встановлено, що дверний отвір приміщеннями підвалу літ.б VI та VII заповнений цегляною кладкою без втручання в несучу конструкцію стіни підвалу (при перевірці доступу до приміщення VII не було). Однак, перевіркою не встановлено, коли саме цегляна кладка була зроблена (том 1 а.с. 15).

Відповідно до технічного паспорту виданого ОСОБА_1 25.10.2010 року вказаної частини підвалу літ.б - приміщення VII, не зазначено.

Згідно технічного паспорту виданого ОСОБА_1 20.10.2015 року встановлено самочинно збудовану частину будинку, а саме приміщення VII підвалу літ.б, загальною площею 21,4 кв.м, що належить співвласнику ОСОБА_2 (том 1 а.с. 34).

При цьому, листом управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради від 27.11.2017 року №И/218 ОСОБА_1 повідомлено, що ОСОБА_2 не звертався до управління містобудування та архітектури з питань щодо реконструкції нежитлових приміщень літ.а, б, розташованих у АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 16).

Також позивачем зазначено, що в технічному паспорті від 23.09.2013 року, виданого ОСОБА_2 на 4 арк. здійснено запис про те, що згідно технічного звіту виготовленого ПП ПВПДобробут приміщення VII підвалу літ.б побудовано у 1940 році і згідно п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001року №127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України, 10.07.2001 року за №582/5773, із зміна та доповненнями, не відноситься до самочинного будівництва тому що збудовано до 05.08.1992 року.

Такий запис в технічному паспорті ОСОБА_2 виник лише 03.02.2016 року, при цьому, що технічний паспорт ОСОБА_2 виготовлений ще 23.09.2013 року, а відповідно до технічного паспорту ОСОБА_1 , виготовленого 25.10.2010 року, такого приміщення VII підвалу літ.б не має, що виключає його будівництво до 05.08.1992 року.

Відповідно до листа КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» №1154 від 16.06.2016 року ОСОБА_2 була дозволена реконструкція частина аварійного житлового будинку літ. «А» у магазин. Відповідно до проектної документації вказана реконструкція складалася з: перепланування існуючої частини житлового будинку літ «А» та надбудови другого поверху (літ. А2) (том 1, а.с. 52.).

Проте самої проектної документації суду надано не було, ані сторонами по справі, ані відповідними державними органами на виконання ухвал суду про витребування доказів, а акт готовності об`єкта до експлуатації від 22.11.2010 року та сертифікат відповідності №15001472 (том 1 а.с. 54-56) не є належним та допустимим доказом законності надбудови другого поверху (літ. А2), оскільки в цих документах зазначено лише відповідність реконструкції 1/10 частин домоволодіння під магазин за адресою: АДРЕСА_1 та не зазначено, саме в чому ця реконструкція полягає.

Наданий до суду відповідачем ОСОБА_2 технічний висновок про стан основних опорних конструкцій та інженерного обладнання, складений ПП «ПВП`Добробуд» не є доказом законності здійснення ним перебудови вказаного домоволодіння, а є лише висновком про технічний стан основних опорних конструкцій підвалу літ. «а» та підвалу літ. «б», по АДРЕСА_1 (том 1, ас. 190-210).

До того ж, акт №26, складений Відділом державного архітектурно-будівельного контролю Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, згідно якого перевірка проводилась в період з 20.10.2017 року по 02.11.2017 року, підтверджує лише що будівельні роботи з реконструкції підвалу літ «а» не проводились саме в цей період часу (том 1 , а.с. 225-245).

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності щодо звернення позивача до суду за захистом своїх прав, суд враховує приписи п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», згідно з якими враховуючи, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, строк позовної давності на вимоги про проведення перебудови самочинно збудованого чи такого, що будується, житлового будинку, прибудови до нього, будівлі, споруди чи іншого нерухомого майна, а також про знесення таких об`єктів не вважається пропущеним незалежно від тривалості часу, який минув після закінчення чи початку будівництва. З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що позивачем було неоднарозово повідомлено відповідні органи про проведення самочинного будівництва відповідачем, суд приходить до висновку, що застосування строків позовної давності щодо правовідносин, які склались між сторонами є недоречним та передчасним.

Щодо позовних вимог позивача в частині визнання недійним свідоцтв про право власності ОСОБА_2 суд зазначає наступне. Згідно матеріалів справи, ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.12.2010 року серії НОМЕР_1 , належить 1/10 частка домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , виданого на підставі договору купівлі-продажу від 08.06.2005 року. Також згідно Витягу про державну реєстрацію прав №34646850 від 27.06.2012 року ОСОБА_2 на підставі рішення суду від 10.04.2012 року (справа №1505/2352/2012) належить право власності на 17/100 зазначеного вище домоволодіння.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності невстановлена судом (стаття 328 ЦК України).

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

За правилами, передбаченими ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України власнику належать права

володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина 1 статті 203 (загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину) встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 1, 2 статті 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Згідно із частиною 1статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо:1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Так, згідно Договору на право ідеальної частки в користуванні земельною ділянкою від 09.11.2010 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , надано право на тимчасове використання земельної ділянки загальною площею 0,0689 га, ідеальна доля якої складає 0,0069 га за адресою: АДРЕСА_1 саме для обслуговування промтоварного магазину (том 2, а.с. 232-236).

Тобто, відповідачем земельна ділянка використовується саме за цільовим призначенням. До того ж, в правовстановлюючих документах, а саме в зазначених вище свідоцтвах на право власності відсутні відомості щодо об`єктів самочинного будівництва, отже суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання зазначених свідоцтв на право власності недійсними.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20.05.1999 року- будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеномуЗаконом України "Про регулювання містобудівної діяльності"

Статтями 6 та 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» пердбачено, що управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється органами місцевого самоврядування шляхом моніторингу та реалізації містобудівної діяльності на всіх рівнях, контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, проектної документації.

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», суб`єкти містобудування зобовязані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва обєктів.

Частиною 5 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Відповідно до ст. 152 Житлового кодексу України, переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів.

Згідно з ч. 1 п.1.4.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005р. №76, власник, наймач (орендар) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, зобов`язаний за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану лише у випадку, якщо це призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту.

Підпунктом 1.4.1. пункту 1.4 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 (далі - Правила № 76) встановлено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих приміщень у будинках дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради відповідно до законодавства.

Також Правилами № 76 в розділі «Терміни, що використовуються у Правилах:» встановлені такі поняття, як перепланування та переобладнання, а саме:

- до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків;

- переобладнання - улаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів.

До того ж, відповідно до положень Наказу Державного комітету з питань житлово - комунального господарства від 17.05.2005, № 76 "Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій" реконструкція жилого будинку - це комплекс будівельних робіт, спрямованих на поліпшення експлуатаційних показників приміщень житлового будинку шляхом їх перепланування та переобладнання, надбудови, вбудови, прибудови з одночасним приведенням їх показників відповідно до нормативно-технічних вимог.

Відповідно до частин 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельні ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений ст.35-37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкта і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Відповідно до ст. ст. 35-37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільними документами, що дають право на виконання будівельних робіт, є повідомлення про початок виконання підготовчих робіт; повідомлення про початок виконання будівельних робіт; дозвіл на виконання будівельних робіт.

Згідно з ч. 2 ст. 35 вказаного Закону виконання підготовчих робіт без подання повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, повідомлення про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт забороняється.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виконувати будівельні роботи без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт забороняється.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, будівництво, здійснене без дозволу або проекту, будівництво, здійснене з порушенням норм і правил.

Таким чином, наслідком виявлення факту самочинного будівництва при судовому розгляді справи є або покладання на особу обов`язку провести перебудову (у даному випадку - привести об`єкт у первісний стан), або, якщо така перебудова технічно неможлива, знесення об`єкта самочинного будівництва.

Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно п. 58 рішення ЄСПЛ «Серявін та інші проти України» хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суду обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити, як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження пропозицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Одночасно суд, в зв`язку з встановленням обставин та дій посадових осіб місцевого самоврядування, що сприяли створенню ситуації правової невизначеності в спірних відносинах між фізичними сторонами учасниками провадження наголошує на недопущення в подальшому прийняття ними рішень, які мають наслідком створення конфліктної ситуації між співвласниками домоволодіння.

Зокрема, суд наголошує на недопустимості кваліфікації приміщення VII в підвалі літ. «б» площею 21,4 кв.м. спершу як самочинного будівництва, а потім визнання його власністю територіальної громади, оскільки воно побудовано до 05.08.1992 року. До того ж, у листах КП «Білгород-Дністровське БТІ» нічого не зазначено щодо правових підстав для реконструкції вказаного підвалу.

Також згідно з містобудівними умовами та обмеженнями №67 щодо забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 цільове призначення земельної ділянки зазначено «землі житлової та громадської забудови» (том.1 а.с. 246), натомість в договорі на право ідеальної частки від 09.11.2010 року області цільове призначення земельної ділянки зазначено «для обслуговування промтоварного магазину».

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, з відповідача підлягають стягнення витрати, понесені позивачем у зв`язку зі сплатою судового збору згідно з квитанціями, що містяться в матеріалах справи, а саме сплачений ОСОБА_1 судовий збір у сумі 3524,00 грн. (згідно квитанції № 91 від 22.02.2018 року), 352,40 грн. (згідно квитанції №93 від 22.02.2018 року), 352,40 грн. (згідно квитанції №98 від 05.04.2018 року).

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач та відповідач посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за уточненим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ Департаменту архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договору дарування та зобов`язання привести об`єкти самочинного будівництва до попереднього стану підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 215, 315, 317, 319, 321, 331, 376, 391 ЦК України, ст.ст.1-12, 76, 77, 80,81, 141, 263 ЦПК України, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», Законом України «Про архітектурну діяльність», Законом України «Про планування і забудову територій», суд-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ Департаменту архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договору дарування та зобов`язання привести об`єкти самочинного будівництва до попереднього стану задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), за власний рахунок, привести об`єкт самочинного будівництва - частину підвалу літ. "б - приміщення VII, загальною площею 21,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до попереднього стану, а саме: у відповідність до технічного паспорту, складеного КП Білгород-Дністровське БТІ 25.10.2010 року, шляхом засипання вказаного приміщення землею та камінням і шляхом закладання входу в приміщення VII, який був облаштований між приміщенням VI і приміщенням VII;

Зобов`язати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), за власний рахунок, привести об`єкт самочинного будівництва промтоварний магазин з офісом (літ.А1), загальною площею 134,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до попереднього стану, а саме: у відповідність до технічного паспорту, складеного КП Білгород-Дністровське БТІ 25.10.2010 року, згідно якого до складу 17/100 частин домоволодіння входить кв. АДРЕСА_2 загальною площею 52,2 кв.м., яка складається з приміщення 4-1 тамбуру площею 5,3 кв.м., приміщення 4-2 коридору площею 5,5 кв.м., приміщення 4-3 кухні площею 5,8 кв.м., житлового приміщення 4-4 площею 8,6 кв.м., житлового приміщення 4-5 площею 22,9 кв.м., приміщення 4-6 санвузол площею 4,1.

Зобов`язати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ), за власний рахунок, привести об`єкт самочинного будівництва - частину житлового будинку з приміщенням магазину (літ. А та літ.А2), загальною площею 81,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до попереднього стану, а саме: у відповідність до договору купівлі-продажу від 08.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С., зареєстрованого в реєстрі за №576, згідно якого 1/10 частина домоволодіння з господарчими спорудами під АДРЕСА_3 , складається з житлового будинку літ.А: 1-1, 1-3 житлові, житловою площею 26,0 кв.м., 1-2 кухнею, загальною площею 33,2 кв.м., 1/2 частина коридору І, 1/3 частина сараю літ. Д.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , сплачений ним судовий збір у сумі 3524,00 грн. (згідно квитанції № 91 від 22.02.2018 року), 352,40 грн. (згідно квитанції №93 від 22.02.2018 року), 352,40 грн. (згідно квитанції №98 від 05.04.2018 року).

У задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними свідоцтв про право власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення складений 07.02.2020 року.

Суддя