Номер провадження: 22-ц/813/4195/20
Номер справи місцевого суду: 520/2594/19
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2019 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частки вищезазначеної квартири та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Протокольною ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи - ОСОБА_4 (а.с. 82-84).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 рокуу задоволені позовної заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) про поділ майна подружжя відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати повністю рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовну заяву в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 року - залишити без змін (а.с. 222-223).

ОСОБА_3 своїм правом надання в порядку ст. 360 ЦПК України відзиву не скористалася.

Відповідно п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах , що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя Пункт 1 частини четвертої статті 274 із змінами, внесеними згідно із Законом № 460-IX від 15.01.2020\

Даний спір підпадає під вказане визначення наведеної норми закону.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 6 серпня 1992 року між позивачкою та ОСОБА_2 у Відділі РАЦС м. Очакова був зареєстрований шлюб за актовим записом № 116. За час перебування у шлюбі у сторін народилась спільна дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис № 1664 Відділу реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у місті Одесі від 2 жовтня 2008 року).

22 червня 2015 року рішенням Київського районного суду міста Одеси по справі № 520/3270/15-ц шлюб між сторонами розірваний, стягнуто з відповідача аліменти на утримання спільного сина ОСОБА_5 до досягнення дитиною повноліття.

У період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбана квартира загальною площею 40,1 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом інвестування колишнього подружжя у будівництво об`єкта нерухомості у 2013 році та зареєстроване після розірвання сторонами шлюбу.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності зареєстроване ОСОБА_2 1 червня 2018 року на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 41471922 від 06.06.2018 року). Підставами виникнення права власності на об`єкт житлової нерухомості є посвідчення, рішення та зміни до рішення 2013 року та акт приймання-передачі нерухомого майна (серія та номер: б/н від 25.05.2018 року).

Із наданої відповідачем розписки від 09.10.2015 року вбачається що ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_7 10000 дол. США за 1/2 вартості майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 37,64 кв.м, в обслуговуючому кооперативі «КОНСТАНДІ 162».

Зазначені майнові права на квартиру подружжя оцінило у розмірі 20 000 дол. США і зазначили вказане у розписці від 29.06.2015року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позов є безпідставним, оскільки відповідно до копії розписки від 09.10.2015 року позивачка отримала кошти у сумі 10 000 доларів США від відповідача з умовою передачі належної їй частки майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 37,64 кв.м, в обслуговуючому кооперативі «КОНСТАНДІ 162», а тому порушення прав позивача не доведено. При цьому, судом також зазначено, що позивачем не надано доказів, які б давали підстави віднести спірну квартиру до спільного майна подружжя, а тому суд дійшов до висновку, що позов є не обґрунтованим.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За змістом ст. 69-70 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372ЦК . Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Отже для застосування ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача, у якому просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частки вищезазначеної квартири.

При цьому, позивачка посилалась на те, що право власності на вищевказану квартиру набуте внаслідок інвестування колишнього подружжя у будівництво об`єкта нерухомості у 2013 році та зареєстроване вже після розірвання сторонами шлюбу. Так, згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності зареєстроване відповідачем - ОСОБА_2 01 червня 2018 року на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 41471922 від 06.06.2018 року). Підставами виникнення права власності на об`єкт житлової нерухомості є посвідчення, рішення та зміни до рішення 2013 року та акт приймання-передачі нерухомого майна (серія та номер: б/н від 25.05.2018 року), копію якої позивачкою долучено до матеріалів справи. (а.с. 13,14). Позивачкою також зазначено, що оригінали та копії документі щодо підстав виникнення права власності перебувають у розпорядженні відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що заперечуючи проти позову, відповідач надав до суду копію розписки від 09.10.2015 року, відповідно до змісту якої, позивачка отримала від відповідача кошти у сумі 10 000 доларів США в рахунок Ѕ частини вартості однокімнатної квартири, загальною площею 37,64 кв.м, у будинку, що будується за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 48).

Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що відповідно до розписки від 09.10.2015 року позивач отримала кошти від відповідача з умовою передачі належної їй частки майнових прав на квартиру. При цьому, суд також зазначив, щофакт та умови передачі коштів підтверджено і в судовому засіданні свідком ОСОБА_8 .

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що жодних грошових коштів, в рахунок відшкодування вартості частки у об`єкті спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 - вона не отримувала. Більш того, відповідно до розписки від 09.10.2015 року не вбачається достовірної інформації щодо об`єкту нерухомості належного сторонам на праві спільної сумісної власності.

Апеляційний суд не погоджується з такими доводами апелянта, оскільки з наданої відповідачем до суду розписки вбачається, що саме квартира АДРЕСА_6 , 8-й поверх, в рахунок якої позивачкою отримано Ѕ частини її грошової компенсації є тою самою квартирою, яку позивачка просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме - квартиру АДРЕСА_1 .

Окрім того, одним з доводів апелянта є те, що відповідно до ч.4 ст. 372 ЦК України, договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначені норми права закріплені також і в ч.2 ст. 69 СК України, відповідно до якої договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Виходячи із зазначених норм права, домовленість про порядок користування спільним майном подружжя може бути досягнута в усній формі, простій письмовій або письмовій нотаріальній формах, а договір про поділ спільного майна підлягає нотаріальному посвідченню.

Однак, колегія зазначає, що договір про поділ спільного майна, укладений в простій письмовій формі, судом не визнавався належним доказом по справі.

При цьому,суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що представником позивача, окрім посилання на фіктивність розписки від 09.10.2015 року, відповідно до змісту якої, позивачка отримала від відповідача кошти у сумі 10 000 доларів США, не надано жодного доказу, який би спростовував факт та умови отримання коштів позивачем.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновкам суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 19.08.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда