ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/332/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, про встановлення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, про встановлення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позову зазначав, що від цивільного шлюбу з відповідачкою ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_3 .

Однак, з травня 2017 року він не проживає спільно з відповідачкою. З того часу він неодноразово приїздив до ОСОБА_4 для зустрічей з донькою, де вона мешкала з матір`ю, однак житлові умови не відповідали комфортному проживанню дитини. Дитина мала неохайний зовнішній вигляд, одяг та взуття були брудними, дитина була залякана, її моральний стан був дуже критичний. У п`ять років дитина не вміла сама їсти, одягатися, не розуміла, що таке особиста гігієна. Дочка рідко відвідувала садок та взагалі не відвідувала розвиваючи заклади.

У 2018 році відповідачка повідомила його про свій від`їзд на заробітки за кордон. В листопаді 2018 року донька переїхала до нього в м. Мелітополь, почала відвідувати дошкільний заклад та розвиваючи кружки. У грудні 2018 року відповідачка приїхала в Україну та почала вимагати повернути доньку. Але дитина не бажає переїжджати до матері.

Позивач вказує, що він має стабільний заробіток, проживає в будинку, де створені всі умови для проживання та виховання дитини. У зв`язку з викладеним позивач вважає, що є достатні підстави для визначення місця проживання дитини разом з ним.

Просив суд визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_2 , 1987 року народження. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення уточненого позову та до повноліття дитини.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 липня 2019 року позов задоволено.

Місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначено разом з батьком ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 26 червня 2019 року і до повноліття дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 768, 40 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що справа розглянута Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області з порушенням правил підсудності, оскільки позивач та відповідач зареєстровані в м. Кривий Ріг, тому справа мала розглядатися Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу.

Судом не досліджено правових підстав належності позивачу на праві власності або іншого речового права житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 .

Крім того, судом не встановлено зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання дитини..

Судом не зазначено за якою саме адресою визначено місце проживання дитини з батьком.

Ухвалення оскаржуваного рішення без встановлення матеріального становища одержувача аліментів позивача у справі, порушує загальні засади регулювання сімейних відносин.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що рішення суду ухвалено без участі в судовому засіданні органу опіки та піклування.

ОСОБА_2 , надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що проживання дитини з батьком відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним. Вирішуючи питання про стягнення аліментів суд виходив з матеріального становища відповідача та відсутності у неї інших аліментних зобов`язань.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 в період з 2012 року по 2017 рік перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дитина донька ОСОБА_3 , що підтверджується доданою до матеріалів справи копією свідоцтва про народження (а.с.7).

З травня 2017 року фактично припинили шлюбні відносини, спільне господарство ними не ведеться.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що судом розглянуто сперву з порушенням правил підсудності та на те, що судом не встановлено місце проживання їх спільної дитини.

Проте, вказане спростовується наявною в матеріалах справи копією довідки про склад сім`ї від 14.12.2018 року. З вказаної довідки вбачається, що донька ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно частини першої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Крім того, вирішуючи справу суд повинен враховувати вимоги статті 51 Конституції України, згідно якої кожному із подружжя гарантуються рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частину шосту статті 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі "Зоммерфельд проти Німеччини" ("Sommerfeld v. Germany") від 08 липня 2003 року, "Цаунеггер проти Німеччини" ("Zaunegger v. Germany") від 03 грудня 2009 року).

Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Ухвалюючи рішення про визначення місцем проживання доньки з батьком, суд першої інстанції виходив з якнайкращих інтересів дитини, з урахуванням висновку органу опіки та піклування № 146 від 25.07.2019 року (а.с.101), дав належну оцінку наявним у справі доказам, на підставі яких достатньо повно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця подальшого проживання доньки разом з батьком.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що в порушення норм законодавства суд розглянув справу та ухвалив рішення без участі представника органу опіки та піклування.

Проте, колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що орган опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольскої міської ради Запорізької області у вказаній справі є третьою особою.

З матеріалів справи вбачається, що орган опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольскої міської ради Запорізької області 29.07.2019 року надав суду заяву про розгляд вказаної справи без їх участі (а.с.99) та висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.101).

Відповідно до наданого висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , орган опіки та піклування вважає, що немає підстав для того, щоб не підтримувати даний позов про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком.

Згідно з вказаним висновком, органом опіки та піклування обстежено житлово-побутові умови родини батька ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , у житловому будинку створені умови для проживання та виховання малолітньої дитини.

Мати дитини ОСОБА_3 - ОСОБА_1 під час бесіди у служби у справах дітей Мелітопольської міської ради Запорізької області надала заяву, в якій зазначила, що не заперечує проти визначення місця проживання доньки з батьком (а.с. 101).

Разом з тим, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд безпідставно зазначив у рішенні про те, що відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Вказані доводи апеляційної скарги також спростовуються матеріалами справи, а саме.

29 січня 2019 року на електрону адресу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області за вхідним номером ЕП 447 надійшла заява від ОСОБА_1 , в якій вона просить розгляд справи № 320/10858/18 у її відсутність, позов визнає та просить його задовольнити в повному обсязі (а.с.16).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відвідує дошкільний навчальний заклад № 47 "Берізка" з жовтня 2018 року(а.с.10).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відвідує заняття з курсів "Підготовка до школи", "Художня майстерня"(а.с.11).

Згідно довідки, виданої керівником центру розвитку особистості Elite, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відвідує центр розвитку особистості Elite та приймає участь у розважальних заходах центру з 06.10.2018 року (а.с.12).

З довідки, виданої завідувачем ДНЗ № 47 "Берізка" від 14.05.2019 року, вбачається, що дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , приводить батько до дитячого садка відповідно до санітарно-гігієнічних вимог: доглянутою, охайною, в чистому одязі. Психоемоційний стан задовільний. Батько приймає активну участь в житті дошкільного закладу. Мати дитини ОСОБА_3 - ОСОБА_1 жодного разу не зверталася до працівників дошкільного закладу з приводу спілкування дитини.

Відповідно до характеристики, виданою вихователем ДНЗ № 47 "Берізка" стан здоров`я дитини ОСОБА_3 задовільний, фізичний розвиток та розвиток культурно-гігієнічних навичок в межах вікових норм. Дитина відкрита до оточуючих, з однолітками спілкується вільно з задоволенням, загальний рівень інтелектуального та мовного розвитку дівчини відповідає віковій нормі, емоційний стан врівноважений.

Згідно інформації адміністрації КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» ММР ЗО від 14.05.2019 року, до лікаря-педіатра амбулаторії загальної практики-сімейної медицини з приводу медичного огляду та щеплень дитини ОСОБА_3 звертається батько, призначення та рекомендації лікаря-педіатра виконуються в повному обсязі.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не перебуває на обліку в службі у справах дітей Мелітопольської міської ради Запорізької області, як дитина, батьки якої ухиляються від виконання батьківських обов`язків.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що проживання малолітньої ОСОБА_3 з батьком буде відповідати найкращому забезпеченню її інтересів.

Враховуючи висновок органу опіки та піклування, встановивши, що інтереси дитини у вирішенні цього спору є першочерговими, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , необхідно визначити з її батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, при цьому з апеляційної скарги вбачається, що скаржник не згодна лише з питанням стягнення аліментів. Будь-яких доводів щодо незгоди з судовим рішенням в частині визначення місця проживання разом з батьком апеляційна скарга не містить.

Вирішуючи питання щодо стягнення аліментів з відповідача на утримання доньки суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами що їх регулюють.

За приписами ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом про стягнення аліментів позивач звернувся до суду 26 червня 2019 року (а.с.59), тому доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено дату з якої позивач звернувся до суду з відповідним позовом не заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання про стягнення аліментів суд приймає до уваги матеріальне становище відповідачки ОСОБА_1 , відсутність у відповідачки інших аліментних зобов`язань, та вважає, що відповідачка має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у заявленому позивачем розмірі.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено місце роботи позивача та розмір його доходів, оскільки в матеріалах справи міститься Довідка №150 від 14.05.2019 року видана ПрАТ «Агропромислова компанія», з якої вбачається, що ОСОБА_2 працює у ПрАТ «агропромислова компанія» на посаді слюсар-ремонтник на комбікормовому заводі №2 в період з 08.05.2019 року та по теперішній час (а.с.82).

Усі доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та свідчать про те, що скаржник не виявляла інтересу до розгляду вказаної справи, не знайомилася з наявними в ній доказами.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 взагалі не містить бажання матері визначити місце проживання дитини разом з нею, а зводиться лише до не згоди щодо стягнення з неї аліментів на утримання доньки.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 липня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді: