Провадження № 22-ц/824/5889/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 серпня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Черемшина 2012» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Черемшина 2012» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором оренди ліжко-місць,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ТОВ «Черемшина 2012» звернулосядо суду із вказаним позовом,який мотивувало тим, що позивачу на праві власності належать нежитлові приміщення загальною площею 5811 кв.м., розташовані по АДРЕСА_1 . 01 жовтня 2013 року між позивачем і відповідачем було укладено договір оренди ліжко-місць № 512, за умовами якого позивач передав відповідачу у строкове платне користування три ліжко-місця у кімнаті № АДРЕСА_1 у нежитловому приміщенні по вул.Червоноармійська (зараз Освіти) 5 у м.Вишневому строком до 31 грудня 2014 року, а відповідач зобов`язався проводити оплату у розмірі 425 грн. за кожне ліжко-місце не пізніше 15 числа кожного місяця.

Вказував, що з квітня 2017 року відповідач звільнив ліжко-місця, однак борг за їх оренду не сплатив. Так, за період із серпня 2015 року по 31 липня 2018 року у відповідача утворилася заборгованість за договором оренди у розмірі 56974,73 грн., яка включає борг по орендній платі - 25911 грн., інфляційні втрати - 6636,91 грн. та 3 % річних - 24974,73 грн. У зв`язку із наведеним просив стягнути із відповідача на його користь борг по оплаті за договором оренди у розмірі 56974,73 грн. та судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2019 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням, позивач ТОВ «Черемшина 2012»подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким вимоги товариства задоволити у повному обсязі, посилаючись на необгрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права. Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що позивач не надав жодного доказу звільнення відповідачем займаного приміщення, які є протизаконними. Суд не врахував надані позивачем документи з іншої цивільної справи цього ж суду № 369/11960/16-ц за позовом ТОВ «Черемшина 2012» до ОСОБА_2 про виселення, зокрема заяву

- 2 -

представника товариства ОСОБА_3 про зміну предмета позову з виселення на стягнення боргу з огляду на добровільне виселення відповідача з приміщення 10 березня 2017 року. Ткож у справі міститься копія ухвали суду від 10 серпня 2019 року, в якій зазначено про те, що згідно заяви про зміну предмету, позивач просить стягнути із ОСОБА_2 на користь товариства борг по орендній платі у розмірі 24058,44 грн., що у свою чергу свідить про наявнсть боргу і згідно ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Вказані докази спростовують висновки суду і свідчать про порушення судом вимог ЦПК України та протизаконність рішення.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, встановлений ст.371 ЦПК України строк розгляду апеляційних скарг продовжено на строк дії такого карантину. Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого КМ України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року, встановлені попереднім законом строки закінчуються через 20 днів після набарання чинності цим законом, який набрав чинності 17 липня 2020 року.

Отже, 06 серпня 2020 року строк на який продовжено розгляд апеляційної скарги закінчив перебіг.

Відповідач ОСОБА_2 , який отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги відзив на апеляційну скаргу до суду не подав.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 56974,73 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки його недоведеністю.

При цьому суд виходив з того, що договір оренди діяв до 31 грудня 2014 року, відповідачОСОБА_2 з березня 2015 року не проживає у приміщенні гуртожитку, а відтак вимоги позивача про стягнення боргу за договором оренди ліжко-місць за період із серпня 2015 року по липень 2018 року в розмірі 25911 грн. задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні

- 3 -

(наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (ч.1 ст.811 ЦК України).

Згідно ст.812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому.

Розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла (ч.1 ст.820 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «Черемшина 2012» є власником нежилих приміщень гуртожитку № 2 загальною площею 5811 кв.м., розмір частки 1, які знаходяться по АДРЕСА_1 .

01 жовтня 2013 року між ТОВ «Черемшина 2012» і ОСОБА_2 було укладено договір оренди ліжко-місць у гуртожитку АДРЕСА_1 , за умовами якого позивач передав відповідачу у строкове платне користування три ліжко-місця у кімнаті № АДРЕСА_1 для тимчасового проживання у гуртожитку по АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язався проводити оплату у розмірі 425 грн. на місяць за кожне ліжко-місце не пізніше 15 числа кожного місяця.

Договір оренди укладено строком до 31 грудня 2014 року. Після закінчення строку договору сторони новий договір не укладали, додатків чи змін щодо строку дії договору не вносили.

Також, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з березня 2015 року не проживає в приміщенні по АДРЕСА_1 , що підтверджується актом депутата №1/04-498 від 03 квітня 2019 року та довідкою виконавчого комітету Вишневої міської ради № 489 від 03 квітня 2019 року (а.с.42-43).

За таких обставин, з огляду на закінчення строку договору оренди ліжко-місць 31 грудня 2014 року та непроживання відповідача у орендованому приміщенні із березня 2015 року вимоги про стягнення орендної плати за період із 01 серпня 2015 року, за відсутності між сторонами договірних відносин не грунтуються на вимогах закону і матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд прийшов до хибних висновків щодо ненадання позивачем доказів звільнення відповідачем займаного приміщення з квітня 2017 року та не врахував наявну у справі копію заяви з іншої цивільної справи № 369/11960/16-ц за позовом ТОВ «Черемшина 2012» до ОСОБА_2 , а саме - заяву товариства про зміну предмета позову з виселення на стягнення боргу, оскільки відповідач звільнив приміщення 10 березня 2017 року, необгрунтовані.

Вказана заява представника товариства про зміну предмета позовувзагалі не є доказом у розумінні ст.76 ЦПК України, як помилково вважає позивач, а є процесуальним документом в іншій цивільній справі № 369/11960/16-ц - заявою по суті справи (ст.174 ЦПК України).

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 надав відповідні докази, що він із березня 2015 року не проживає в гуртожитку, а саме: акт депутата №1/04-498 від 03 квітня 2019 року та довідку виконавчого комітету Вишневої міської ради № 489 від 03 квітня 2019 року, які обгрунтовано враховані судом при ухваленні рішення.

З огляду на заперечення відповідача і надані ним докази, позивач відповідно до положень ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, повинен був надати до суду першої інстанції належні, допустимі та достатні докази, у розумінні ст.77-80

- 4 -

ЦПК України, які б підтверджували, що відповідач до 10 березня 2017 року мешкав у гуртожитку, і спростовували надані відповідачем докази, проте цього не зробив.

Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що діюче процесуальне законодавство надає стороні широке коло можливостей для надання доказів чи спростування доказів, наданих іншою стороною.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Посилання в апеляційній скарзі на протизаконність рішення суду з огляду на надання позивачем копії ухвали суду від 10 серпня 2019 року в іншій цивільній справі № 369/11960/16-ц, в якій зазначено про те, що згідно заяви про зміну предмету, позивач просить стягнути із ОСОБА_2 на користь товариства борг по орендній платі у розмірі 24058,44 грн., що у свою чергу свідить про наявність боргу і згідно ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню, необгрунтовані.

По-перше, вказана ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 10 серпня 2017 року в іншій цивільній справі № 369/11960/16-ц, якою суд відмовив у прийнятті до розгляду заяви представника ОСОБА_3 про зміну предмета позову, не є судовим рішенням, яким закінчено розгляд справи, і відповідно не містить ніяких висновків щодо наявності заборгованості, які б мали преюдиційний характер (ч.4 ст.82 ЦПК України), окільки обставини щодо наявності боргу взагалі не були предметом дослідження судом.

В даному випадку скаржник помилково ототожнює виклад судом в описовій частині ухвали змісту його заяви про зміну предмету позову із обставинами встановленими судовим рішенням за результатами розгляду справи.

По-друге, наведені у скарзі доводи про наявність підстав для стягнення боргу по орендній платі не грунтуються на вимогах закону з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли договірні правовідносини з приводу оренди трьох ліжко-місць, на підставі укладеного договору.

За положеннями ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України (ч.2 ст. 509 ЦК України), якими в тому числі є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, а його зміст становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст.627,628 ЦК України).

Згідно ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, а закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом наведеної норми строком договору є обумовлений сторонами календарний період, визначений роками, місяцями, днями тощо, під час якого у сторін виникли і існують цивільні права і обов`язки відповідно до укладеного між ними договору. Закінчення строку договору припиняє ці права і обов`язки, проте не звільняє сторони від відповідальності за порушення умов, яке мало місце виключно під час дії договору (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12

- 5 -

п.п.29-33).

Судом встановлено, що, укладаючи договір оренди ліжко-місць, сторони обумовили строк дії договору із 01 жовтня 2013 року по 31 грудня 2014 року. Після закінчення строку договору сторони новий договір не укладали, додатків чи змін щодо строку дії договору не вносили.

Отже, закінчення строку договору 31 грудня 2014 року свідчить про припинення з цієї дати прав та обов`язків сторін за договором, в тому числі припинення обов`язку відповідача сплачувати орендну плату.

При цьому колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 25 лютого 2015 року у справі № 6-231цс14, предметом спору в якій було стягнення плати за користування гуртожитком з особи, яка проживала в гуртожитку на підставі договору. У вказаній справі Верховний Суд України зазначив, що згідно ст.ст.509, 631 ЦК України сторони договору можуть здійснювати свої права і виконувати свої обов`язки протягом строку дії договору. У разі якщо строк дії договору закінчився, а особа, що заселена в гуртожиток на підставі такого договору, продовжує користуватися майном і отримувати послуги, на неї покладається обов`язок сплачувати за його користування в розмірах, у строки та в порядку, що були визначені договором, строк якого закінчився.

З урахуванням наведеного висновку, позивач мав довести обставини щодо проживання відповідача в гуртожитку після закінчення строку договору, чого не зробив.

Інших доводів незаконності судового рішення апеляційна скарга не містить.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Черемшина 2012» залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: