ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 серпня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/1156/19

Головуючий у першій інстанції Олійник В. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/735/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

із секретарем: Бивалькевич Т.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини,

місце ухвалення рішення суду м. Ніжин,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 2 березня 2020 року,

час проголошення рішення 15 год. 21 хв.

У С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила встановити факт її постійного проживання з померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 матір`ю, ОСОБА_3 , у житловому будинку по АДРЕСА_1 .

У мотивування заявлених вимог зазначала, що вона зареєстрована у м. Києві, проте з 2006 року постійно проживала разом зі своєю матір`ю до дня її смерті у АДРЕСА_1 . За вказаною адресою також зареєстрований її рідний брат, відповідач у справі, який до того ж є співвласником житлового будинку. Після смерті матері брат звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадщини, маючи намір успадкувати житловий будинок в цілому.

Указувала, що проживаючи разом з матір`ю, вона віддавала їй свою заробітну плату, з якої сплачувались комунальні платежі, робився ремонт та купувалась побутова техніка. Протягом тривалого часу вона опікувалась матір`ю, надавала їй фізичну допомогу, оскільки через тяжку хворобу вона не могла обслуговувати себе та потребувала сторонньої допомоги. Встановлення даного факту необхідно для реалізації нею права на спадкування майна померлої за законом.

Рішенням від 28 лютого 2020 року Ніжинський міськрайонний суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту дослідження наявних у справі доказів, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції було невірно розтлумачено термін «постійне місце проживання», визначення якого у діючому законодавстві відсутнє, та безпідставно зроблено висновок про недоведеність позивачем факту постійного проживання разом із спадкодавцем і ототожнено його з доведенням факту проживання однією сім`єю.

Позивачка зазначає, що відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо такі обставини підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів, про що указав Верховний Суд у своїй постанові від 21 березня 2018 року у справі № 537/1334/17.

Вважає, що суд залишив поза увагою ту обставину, що факт постійного проживання особи, якщо вона не зареєстрована за цією адресою, вкрай складно довести такими письмовими доказами, як то квитанціями про сплату комунальних послуг, будь-якими виданими банками або державними установами документами, договорами оренди чи користування приміщення, оскільки при їх отриманні чи оформленні вимагається адреса саме зареєстрованого місця проживання. Крім того, чинним законодавством не передбачено, що в процесі доказування факту, що особа постійно проживає за вказаною адресою, допустимими є лише письмові докази.

Наголошує на тому, що суд формально віднісся до показів свідків, які проживали по сусідству з померлою матір`ю, та не надав цим показам достатньої уваги, які достеменно свідчать про те, що вона більше 10 років проживала у будинку матері, допомагала по господарству, робила у приміщенні ремонт, разом з матір`ю їздила за місто на дачу, а останні півроку через тяжку хворобу матері вона постійно доглядала її, а після смерті організовувала поховання.

У наданому відзиві ОСОБА_2 , не погоджуючись з доводами апеляційної скарги та вважаючи судове рішення законним та обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що суд правильно визначив у своєму рішенні, що позивачкою не надано належних доказів того, що вона проживала разом з померлою матір`ю однією сім`єю, була пов`язана з нею спільним бюджетом та побутом, спільно несли витрати по утриманню житла, мали спільні права та обов`язки.

Відповідач погоджується з висновком суду про те, що ОСОБА_1 в будинку матері проживала лише тимчасово, оскільки була зареєстрована та постійно проживала у м. Києві.

Зазначає, що позивачка, доводячи факти ведення спільного з матір`ю господарства та побуту, несення спільних витрат, обмежилась лише показами свідків, які різняться між собою, і яким суд дав об`єктивну оцінку.

Звертає увагу, що він зареєстрований у будинку, і як до, так і після смерті матері особисто сплачував за комунальні послуги, здійснював ремонтні роботи по господарству. Позивачка має житло та роботу у м. Києві, вона приїжджала до хворої матері й лише інколи ночувала у будинку, що зовсім не дає їй права стверджувати, що вона проживала з матір`ю однією сім`єю протягом тривалого часу.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку за адресою його місця проживання, а саме, АДРЕСА_2 . Саме така адреса була зазначена відповідачем у поданих ним заявах та клопотаннях (а.с. 75-76, 77). Проте поштове відправлення на ім`я ОСОБА_2 повернулось неврученим з довідкою відділення поштового зв`язку про причини повернення «Адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 256), отже, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленим про час, дату та місце судового засідання.

Заслухавши суддюдоповідача, вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, посилаючись на ст. 3 СК України, виходив з того, що позивачем не було надано достатніх доказів на підтвердження того, що на час відкриття спадщини вона постійно проживала разом з померлою ОСОБА_3 в будинку по АДРЕСА_1 , а саме, що вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Суд указав, що показання свідків, як зі сторони позивачки, так і зі сторони відповідача, є протилежними, а інших належних та допустимих доказів, зокрема письмових доказів, які б у сукупності були достатніми на підтвердження обставин щодо постійного проживання позивачки разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, у справі відсутні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що позивачка ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) є дочкою ОСОБА_3 , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження та про укладення шлюбу (а.с. 15, 16).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є рідними братом та сестрою, що не заперечується самими сторонами.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належав житловий будинок по АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожному (а.с. 97).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с. 13).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 25 липня 2019 року № 1956 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею був зареєстрований її син, ОСОБА_2 , 1966 року народження (а.с. 93). За іншою довідкою виконкому Ніжинської міської ради ОСОБА_2 за вищевказаною адресою станом на 05 травня 2018 року зареєстрований один (а.с. 94).

Позивачка ОСОБА_1 з 03 лютого 1984 року по даний час зареєстрована у АДРЕСА_3 , про що свідчить відмітка у її паспорті (а.с. 10-12).

З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 15 лютого 2019 року вбачається, що 09 липня 2018 року була заведена спадкова справа № 38/2018 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с. 14).

21 лютого 2019 року приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Кізуб Т.Є. на ім`я ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким останній є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 . Спадщина, на яке видане свідоцтво, складається з 1/2 частки в праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 98).

Звернувшись до суду з вимогою про встановлення факту її постійного проживання з померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на час її смерті, ОСОБА_1 зазначала, що протягом 10 років до смерті матері постійно проживала разом з нею, вони мали спільний бюджет, з якого сплачувались комунальні платежі та проводились ремонтні роботи, а у період хвороби матері вона опікувалась нею, надавала їй фізичну допомогу. Встановлення даного факту необхідно для реалізації нею права на спадкування майна померлої за законом.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Відповідно до положень ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За змістом ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч.ч 1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Тобто, предметом доказування у даній справі є передбачений ч. 3 ст. 1268 ЦК України факт постійного проживання позивачки ОСОБА_1 разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

За приписами ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

У відповідності до роз`яснень, викладених у ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, а місце проживання це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Верховний Суд у своїй постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 303/1816/17 зауважив, що місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції, в повній мірі проаналізувавши вищенаведені норми та перевіривши обставини справи у сукупності, правильно визначив наявність законних підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , зазначивши, що останньою не доведено, що на час відкриття спадщини вона постійно проживала разом з померлою ОСОБА_3 в будинку по АДРЕСА_1 , була пов`язана з нею спільним побутом та мала взаємні права та обов`язки.

Так, додані позивачкою до позовної заяви документи на підтвердження факту постійного проживання у м. Ніжин разом зі своєю матір`ю, не можуть бути належними та допустимими, в контексті ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами, оскільки видана лікарем ОСОБА_5 довідка від 04 березня 2019 року про лікування ОСОБА_1 у 2017 році з приводу перелому променевої кістки не містить відомостей про конкретний лікувальний заклад та охоплює період червень-липень 2017 року (а.с. 17). Інша довідка поліклінічного відділення Ніжинської ЦРЛ від 04 березня 2019 року свідчить лише про те, що позивачка проходила лікування у лікаря-стоматолога у період з 05 лютого 2014 року по 04 березня 2019 року (а.с. 18), проте ніяким чином не підтверджує того факту, що у зазначений період указана особа фактично постійно проживала у АДРЕСА_1 .

Надані документи, на переконання апеляційного суду, не містять жодних посилань про те, що протягом тривалого часу позивач та померла вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом.

Законодавцем визначено, що головною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. На підтвердження зазначеного позивачкою жодних доказів надано не було. Натомість у матеріалах справи наявні копії квитанцій АТ КБ «ПриватБанк», з яких вбачається, що саме ОСОБА_2 у 2017-2018 роках сплачував вартість комунальних послуг, наданих за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 36-58).

Позовна заява містить посилання на те, що, проживаючи з матір`ю з 2007 року, ОСОБА_1 здійснювала ремонтні роботи у будинку, була придбана побутова техніка, сімейний бюджет вівся спільно. Проте указані доводи позивачки жодними доказами не підтверджені. Крім цього, матеріали справи містять повідомлення Управління праці і соціального захисту населення Ніжинської міської ради Чернігівської області, за яким саме ОСОБА_2 був, крім померлої ОСОБА_3 , тією особою, доходи якої враховувались при призначенні субсидії на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 90-92).

Судом першої інстанції у встановленому порядку були допитані свідки як зі сторони позивачки, так і з боку відповідача, показання яких є протилежними та суперечливими, тому суд обґрунтовано не взяв їх до уваги при вирішенні спору. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що встановлення факту спільного проживання разом із спадкодавцем протягом п`яти років до часу смерті не може ґрунтуватись лише на показах свідків за відсутності інших належних та допустимих доказів.

Позивачкою до апеляційної скарги на підтвердження її позовних вимог додані акт про фактичне проживання фізичної особи від 20 березня 2020 року, довідка старшого ДОП Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області від 06 травня 2019 року про результати перевірки викладеної у заяві ОСОБА_1 інформації та довідка виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 20 березня 2020 року (а.с. 203-205), проте вказані документи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів при вирішенні даного спору, оскільки вони не були предметом дослідження у суді першої інстанції, а у апеляційній скарзі відсутні навіть посилання на те, що зазначені докази не були надані до суду першої інстанції з причин, які об`єктивно не залежали від позивача. Крім цього, перелічені документи були складені вже після звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом.

Стороною позивача не спростовано того, що позивачка не звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері у встановлений цивільним законодавством строк. На час відкриття спадщини ОСОБА_1 була повнолітньою та дієздатною особою, знала про час та місце відкриття спадщини і мала реальну можливість й достатньо часу для прийняття спадщини у встановленому законом порядку. Твердження скаржниці про існування домовленостей із відповідачем за участі померлої матері щодо спадкування житлового будинку не спростовують наведених висновків суду.

Ураховуючи наведені обставини в сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 лютого 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 серпня 2020 року.

Головуюча: Судді: