Дата документу 12.08.2020 Справа № 2-5795/09
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 2-5795/09Головуючий у 1-й інстанції Козлова Н.Ю.
Пр. № 22-ц/807/445/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеною скаргою (1 а.с. 18-29), в якій просив:

- визнати незаконними дії державного виконавця по фактичній відмові скасувати постанову від 02.04.2019 року про встановлення тимчасового обмеження боржника в праві виїзду за межі України та зобов`язати скасувати вказану постанову,

- визнати незаконними дії державного виконавця по фактичній відмові скасувати постанову від 02.04.2019 року про встановлення тимчасового обмеження боржника в праві управління транспортним засобом та зобов`язати скасувати вказану постанову,

- визнати незаконними дії державного виконавця по фактичній відмові скасувати постанову від 02.04.2019 року про встановлення тимчасового обмеження боржника в праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїм властивостями метальними снарядами несмертельної дії та зобов`язати скасувати вказану постанову,

- визнати незаконними дії державного виконавця по фактичній відмові скасувати постанову від 02.04.2019 року про встановлення тимчасового обмеження боржника в праві полювання та зобов`язати скасувати вказану постанову,

- визнати незаконними дії державного виконавця по фактичній відмові зменшити заборгованість ОСОБА_2 з аліментів за період 2014-2015 р. на суму виплаченої ОСОБА_3 дотації в розмірі 9462,00 грн. за період 2014-2015 р.,

- визнати незаконними дії державного виконавця по використанню в розрахунку заборгованості ОСОБА_2 з аліментів за період з 10.02.2011 (виїзду з України) по 12.09.2019 (дата відповіді на заяву) середньої зарплати по Запорізькій області на підставі ч.2 ст. 195 СК України.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї скарги визначено суддю суду першої інстанції Козлову Н.Ю. (т.с. 1 а.с. 55).

Ухвалою суду першої інстанції від 24 вересня 2019 року (т.с. 1 а.с. 56) відкрито провадження та призначено скаргу до розгляду.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2019 року (т.с. 1 а.с. 197-198) у задоволенні скарги ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, боржник ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 200-241) просив ухвалу суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу ОСОБА_1 у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 1 а.с. 242).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 23 грудня 2019 року (т.с. 2 а.с. 34), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 35), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом).

У судовому засіданні 05 лютого 2020 року (т.с. 2 а.с. 56) апеляційним судом розпочато розгляд цієї справи по суті через програму відеоконференції «TrueConf Client»: заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення боржника ОСОБА_1 , у розгляді справи оголошено перерву до 25 березня 2020 року в порядку задоволення клопотання ОСОБА_1 про його відкладення, у зв`язку із наданням йому права надати апеляційному суду судового рішення за результатами розгляду Шевченківським районним судом м. Запоріжжя іншої цивільної справи ЄУН №336/6907/19 за його позовом, де він оспорює розмір заборгованості по аліментам, та яка призначена на 24.03.2020 року (т.с. 2 а.с. 58).

Ухвалами суду (т.с. 2 а.с. 60, 66) дату наступного судового засідання у цій справі змінено з 25 березня 2020 року на 01 квітня 2020 року в режимі відеоконфернції (т.с. 2 а.с. 60) в порядку задоволення заяви боржника ОСОБА_1 з урахуванням правильної дати наступного судового засідання в іншій справі в іншому суді 27.03.2020 року замість неправильної 24 березня 2020 року.

В автоматизованому порядку у цій справі суддею Кочетковою І.В. замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою хворобою останньої (т.с. 2 а.с. 75-76).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 01 квітня 2020 року, не відбувся та був відкладений в порядку задоволення клопотання стягувача ОСОБА_4 про його відкладення у зв`язку із епідемією коронавірусу в Україні (т.с. 2 а.с. 73).

Стягувач ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 подала апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у цій справі (т.с. 2 а.с. 88-105).

Державний виконавець не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Розгляд справи, призначений на 03 червня 2020 року, не відбувся, оскільки суддя-доповідач перебувала на лікарняному з 17.05.2020 року по 03.06.2020 року включно (т.с. 2 а.с. 106), наступне судове засідання у цій справі призначено з урахуванням відпустки судді-доповідача у період з 06.07.2020 року по 07.08.2020 року включно (т.с. 2 а.с.124).

У судове засідання 12 серпня 2020 року повідомлені апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 120-122, 126) всі учасники цієї справи не з`явились, окрім боржника ОСОБА_1 в режимі відеоконференції, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, за змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX, які набули чинності з 02 квітня 2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. …. 371… цього Кодексу.. , а також строк…розгляду апеляційної скарги … продовжуються на строк дії такого карантину.

В Україні на час розгляду цієї справи апеляційним судом карантин діє з 12 березня 2020 року по 31 серпня 2020 року включно, що є загальновідомою інформацією.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи, що не з`явились, та на підставі ст. 372 ч 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю боржника ОСОБА_1 в режимі відеоконференції

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,

- пояснення боржника ОСОБА_1 в режимі відеоконференції, якій у тому числі на запитання апеляційного суду у тому числі зазначав, що:

= він раніше подавав апеляційному суду клопотання від 10 серпня 2020 року про відкладення розгляду цієї справи апеляційним судом до розгляду Шевченківським районним судом м. Запоріжжя іншої цивільної справи ЄУН №336/6907/19 за його позовом, де він оспорює розмір заборгованості по аліментам, та яка призначена на 27.08.2020 року (т.с. 2 а.с.125-126), але на теперішній час він на останньому не наполягає, не заперечує проти розгляду цієї справи апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за наявними у цій справі матеріалами та доказами,

= він не оспорює, що державний виконавець свого часу мав право на винесення постанов відносно нього, як боржника, про 1) встановлення тимчасового обмеження боржника в праві виїзду за межі України, 2) тимчасового обмеження боржника в праві управління транспортним засобом, 3) тимчасового обмеження боржника в праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїм властивостями метальними снарядами несмертельної дії, 4) тимчасового обмеження боржника в праві полювання, законність яких він у цій справі не оспорює, оскільки він на той час дійсно мав заборгованість по аліментам у виконавчому провадженні, сукупний розмір якої перевищував суму відповідних платежів за шість місяців, проте, він на теперішній час оспорює розмір цієї заборгованості по аліментам в іншій справі позовного провадження, яка на теперішній час є предметом розгляду Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, він виїхав з України у 2011 році, але залишився бути зареєстрованим в Україні та частково сплачував аліменти, перший раз у 2015 році, потім у 2016 році, з 2018 року сплачував постійно, строк дії його загранпаспорту збіг у 2013 році, у паспорті громадянина України не вклеєне його фото у віці 45 років, проте, державний виконавець за його зверненням мав скасувати вищезазначені свої постанови, в цій справі на теперішній час він оскаржує лише відмову державного виконавця скасувати вищезазначені постанови;

перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 1 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 у цій справі, керувався ст. ст. 129-1 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 4, 5, 19, 247, 447-451 ЦПК України, ст. 195 СК України, ст. ст. 1, 6, 11, 13, 18, 71, 74 ЗУ «Про виконавче провадження» та виходив із необґрунтованості та недоведеності вимог скарги боржника, відсутності підстав для задоволення останньої.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а ухвалу суду першої інстанції такою, що постановлена з додержанням вимог закону, є правильною та законною.

Так, суд першої інстанції при вирішенні скарги боржника у цій справі правильно виходив із такого.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У п. 7 ч. 3 ст. 2 ЦПК України визначено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Судовий контроль за виконанням судових рішень, зокрема, право сторони виконавчого провадження на звернення до суду зі скаргою на рішення, дію чи бездіяльністю державного виконавця регламентовано розділом VІІ ЦПК України.

Ст. 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що на виконанні у державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебуває виконавче провадження з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.12.2009 року у справі ЄУН 2-5795/2009 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини його заробітку (т.с. 1 а.с. 45-46). За даним виконавчим листом постановою від 22.03.2010 року відкрито виконавче провадження № 18277458.

В зв`язку з заборгованістю зі сплати аліментів, 02.04.2019 року державним виконавцем винесено постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника в праві виїзду за межі України, встановлення тимчасового обмеження боржника в праві управління транспортним засобом, встановлення тимчасового обмеження боржника в праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїм властивостями метальними снарядами несмертельної дії, про встановлення тимчасового обмеження боржника в праві полювання (т.с. 1 а.с. 47-55).

Державний виконавець зобов`язаний, використовувати надані йому права відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» і не допускати у своїй діяльності порушення права та законних інтересів фізичних і юридичних осіб та здійснювати заходи, необхідні для своєчасного виконання рішення в порядку та спосіб, встановленому виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ст. 13 ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Положенням ст. ст. 6, 11 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язано виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Перелік прав та обов`язків державного виконавця визначений ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», частиною 1 якої передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Із змісту наведених положень закону випливає, що метою виконавчого провадження є захист інтересів стягувачів шляхом здійснення сукупності передбачених законом заходів, спрямованих на дієве та ефективне виконання рішень суду та інших органів і посадових осіб, а посадові особи державної виконавчої служби при здійсненні виконавчого провадження наділені широким колом повноважень та зобов`язані неухильно дотримуватись прав і законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

06.02.2018 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів», яким внесено зміни до ряду законодавчих актів, в тому числі і в Закон України «Про виконавче провадження». Зокрема посилено відповідальність платників аліментів у разі допущення заборгованості, введено відповідні заходи та порядок їх застосування, з наданням відповідних повноважень державному виконавцю.

Так відповідно до ст. 71 ч. 9 Закону України «Про виконавче провадження» у новій редакції за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:

1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та холодною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Виходячи із змісту наведеної правової норми, у випадку виникнення заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, закон зобов`язує державного виконавця виносити постанови про тимчасові обмеження зазначених прав боржника.

За правилами ст. 74 Закону «Про виконавче провадження» розмір заборгованості по аліментах визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення, виходячи з фактичного заробітку (доходів), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилось, або одержуваного ним на момент визначення заборгованості у твердій грошовій сумі або у відсотковому відношенні. Якщо боржник в цей період не працював, заборгованість визначається виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості.

Згідно зі ст. 195 СК заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Суд першої інстанції правильно вважав, що дії державного виконавця по використанню в розрахунку заборгованості ОСОБА_1 з аліментів за період з 10.02.2011 року по 12.09.2019 року середньої зарплати по Запорізькій області на підставі ст. 195 СК України є законними. Зменшувати заборгованість по сплаті аліментів за період 2014-2015 роки державний виконавець не мав законних підстав.

У відповідності до ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Ст. 195 СК України встановлює порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу).

Згідно із ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.

Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Право та порядок на звернення до суду за захистом визначається процесуальним законом.

Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства (стаття 1 ЦПК України).

Ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суд першої інстанції правильно вважав, що спір виник щодо розміру заборгованості за аліментами, такий спір відповідно до закону підлягає вирішенню судом у порядку позовного провадження з дотриманням процедури, визначеної відповідним процесуальним законом.

Ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд першої інстанції правильно врахував положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

При вищевикладених обставинах, дослідивши матеріали скарги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що скаржником не доведено порушення його прав через дії чи бездіяльність державного виконавця, на що, окрім іншого, вказує бездіяльність його самого з приводу виконання судового рішення у зв`язку з чим, у задоволені скарги потрібно відмовити у відповідності до ст. 451 ч. 3 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції на час постановлення оскаржуємої ухвали у цій справі, є безпідставними, не ґрунтуються на законі та належних, допустимих доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Оскільки, встановлено, що боржник ОСОБА_1 у цій справі в апеляційному суді наполягав, що він не оспорює, що державний виконавець свого часу мав право на винесення постанов відносно нього, як боржника, про 1) встановлення тимчасового обмеження боржника в праві виїзду за межі України, 2) тимчасового обмеження боржника в праві управління транспортним засобом, 3) тимчасового обмеження боржника в праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїм властивостями метальними снарядами несмертельної дії, 4) тимчасового обмеження боржника в праві полювання, законність яких він у цій справі не оспорює, оскільки він дійсно мав заборгованість по аліментам у виконавчому провадженні, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, проте, він на теперішній час оспорює розмір цієї заборгованості по аліментам в іншій справі позовного провадження ЄУН №336/6907/19, яка є предметом розгляду Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, він виїхав з України у 2011 році, але залишився бути зареєстрованим в Україні та частково сплачував аліменти, перший раз у 2015 році, потім у 2016 році, з 2018 року сплачує постійно, строк дії його загранпаспорту збіг у 2013 році, у паспорті громадянина України не вклеєне його фото у віці 45 років, проте, державний виконавець за його зверненням мав скасувати вищезазначені свої постанови, в цій справі на теперішній час він оскаржує лише відмову державного виконавця скасувати вищезазначені постанови.

Додаткові помилкові висновки суду першої інстанції у цій справі у цій частині не призвели до неправильності вирішення останнім вищезазначеної скарги боржника ОСОБА_1 у цій справі по суті, а тому не можуть бути підставою для скасування апеляційним судом за результатами розгляду вищезазначеної апеляційної скарги ОСОБА_1 правильної по суті ухвали суду першої інстанції у цій справі.

При вищевикладених правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи, у державного виконавця за наявності будь-якого розміру заборгованості ОСОБА_1 , яка досі не погашена у добровільному чи примусовому порядку (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні, розрахунок заборгованості по аліментам ОСОБА_1 державного виконавця від 27.04.2020 року на суму 37396,31 грн. - а.с. 96-98, доданий стороною стягувача до відзиву на апеляційну скаргу боржника у цій справі та який мав бути досліджений апеляційним судом у цій справі, як доказ, передбачений ст. 367 ч. 2 ЦПК України, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги боржника), були відсутні підстави для скасування вищезазначених постанов від 02 лютого 2019 року за результатами розгляду будь-якого звернення боржника ОСОБА_1 , та, відповідно, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для визнання незаконними будь-яких дій державного виконавця з приводу цієї відмови.

Проте, боржник ОСОБА_1 не позбавлений права у подальшому вирішувати питання про скасування вищезазначених постанов державного виконавця у позасудовому чи судовому порядку в разі відпадіння обставин, які стали підставою для відмови у задоволенні його скарги судом у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Так, в силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України у цій справі боржником ОСОБА_1 апеляційному суду не надані.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.

Крім того, у разі відмови боржникові ОСОБА_1 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 12, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 17.08.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Подліянова Г.С.Кочеткова І.В.