Дата документу 18.08.2020 Справа № 315/277/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2348/20 Головуючий у 1-й інстанції: Ярош С.О.
Є.У.№ 315/277/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання правочину недійним без застосування наслідків недійсності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28 травня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом. Зазначала, що є співвласником ј частки квартири АДРЕСА_1 . Інші ѕ частки належали відповідачеві ОСОБА_2 - її колишньому чоловіку, і третім особам по справі - їх дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , яка змінила прізвище на ОСОБА_5 . 04 грудня 2017 року ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу всієї квартири із ОСОБА_3 . Посилаючись на те, що правочин вчинено без відома і згоди всіх співвласників, просила суд на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України визнати його недійсним і відшкодувати судові витрати.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28 травня 2020 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 був єдиним власником спірної квартири, а отже укладений ним правочин відповідає вимогам ст.ст.203, 215 ЦК України.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вважає, що судовим рішенням в іншій справі був установлений факт належності ѕ часток спірної квартири їй і третім особам, а отже суд дійшов помилкового висновку про те, що продавець ОСОБА_2 був єдиним власником квартири і правомірно розпорядився нею без згоди і відома колишніх членів його сім`ї.

В порядку ст. 360 ЦПК України відповідач ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу в якому вказав, що рішення суду є законним та обґрунтованим, наведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки не відповідають дійсності. Просив апеляційний суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Третя особа ОСОБА_4 надав суду апеляційної інстанції пояснення, в яких зазначив, що, на його думку, ОСОБА_2 оформив у незаконний спосіб дублікат свідоцтва на право власності на спірне майно, особисто він своєї частки нікому не продавав. Дії відповідача порушують його права як власника, а тому просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що набув право власності на спірну квартиру в порядку приватизації у 1994 році. Ні позивач, ні треті особи участі у приватизації квартири не приймали, а отже і не набували права власності на житло. Спірним правочином ні права позивача, ні права третіх осіб не порушені, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу. Рішенням суду про стягнення з позивачки і третіх осіб витрат на утримання квартири не встановлювався факт належності їм житла на праві спільної часткової власності, це судове рішення не є належним і допустимим доказом на підтвердження факту порушення прав зазначених осіб оспорюваним правочином.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи адвоката Куща Є.М., який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, заперечення ОСОБА_2 і його представника адвоката Яковенка О.С., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За вимогами п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарг без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказане рішення суду першої інстанції відповідає вищезазначеним нормам закону в повній мірі.

Встановлено, що 04 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири за номером АДРЕСА_1 (а.с.22-23).

Спірна квартира належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на майно від 25 липня 1994 року, виданого згідно рішенню виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Запорізької області НОМЕР_1 на виконання розпорядження органу приватизації (а.с.13, 111).

На час передачі спірної квартири у власність ОСОБА_2 останній був зареєстрований в квартирі один, що підтверджується довідкою про склад сім`ї наймача.

Ні позивач, ні треті особи - діти сторін участі у приватизації житла не приймали, а отже і не набули права власності на спірну квартиру.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивачем не доведено, що оскаржуваний правочини не відповідає вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України, іншим вимогам закону або порушують її законні права та інтереси.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не мав права розпоряджатися всією квартирою,оскільки співвласниками житла були також позивачка і третин особи, є неспроможними, оскільки належними і допустимими доказами не підтверджені.

Досліджені судом першої інстанції письмові докази, зокрема, первинні документи, на підставі яких відбулася приватизація спірної квартири, спростовують доводи ОСОБА_1 про її участь у приватизації житла і набуття нею права власності на ј частку спірної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з нормами ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.

Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

У передбаченому законом порядку свідоцтво про право власності на житло (дублікат), на підставі якого ОСОБА_2 вчинив правочин, ні ОСОБА_1 , ні треті особи не оспорили, а отже у відповідності до ст.204, ч 2 ст. 328 ЦК України вказаний правоустновчий документ, яким підтверджується особиста власність ОСОБА_2 на відчужену квартиру, є правомірним.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішенням суду в іншій справі фактично встановлено її право власності на частку в спірній квартирі є неспроможними.

Предметом спору у іншій справі було стягнення з ОСОБА_2 і членів його сім`ї на користь КП «Житлосервіс» заборгованості за житлово-комунальні послуги. Питання про визнання за ОСОБА_1 і третіми особами права власності на спірне житло судом в тій, іншій справі, не вирішувалося, рішення з цього приводу - не ухвалювалося.

Зазначення у мотивувальній частині судового рішенні про обов`язок ОСОБА_1 і третіх осіб як співвласників квартири приймати участь в її утриманні не є достатньою підставою для висновку про те, що вказані особи приймали участь у приватизації житла і набули право власності на нього у 1994 році.

За положенням ч.7 ст.82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28 травня 2020 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 19 серпня 2020 рокую

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська