КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 361/3810/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2274/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 2 жовтня 2019 року (суддя Сердинський В.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Погребської сільської ради Броварського району Київської області, третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності,

встановила:

у червні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними та скасування рішення 2 сесії депутатів Погребської сільської ради Броварського району Київської області 5 скликання 1 пленарного засідання № 32/1 від 16 червня 2006 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку» про надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку в АДРЕСА_1 , площею 0,03 га для ведення особистого селянського господарства, рішення 17 сесії 6 скликання Погребської сільської ради Броварського району Київської області № 906 від 08 листопада 2012 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку» про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0,0234 га, для ведення особистого селянського господарства, в с. Погреби Броварського району Київської області; визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане на ім`я ОСОБА_1 , серії САК НОМЕР_1 , від 11 жовтня 2013 року на земельну ділянку, площею 0,0234 га, цільове призначення - ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , індексний номер 10683058, кадастровий номер земельної ділянки :01:035:0120; скасування запису про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0,0234, га (цільове призначення - ведення особистого селянського господарства), розташовану за адресою:

АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:035:0120, індексний номер витягу 10683609, номер запису про право власності 2824891, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до договору купівлі-продажу від 8 серпня 2016р. він є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), по АДРЕСА_2 , на якій має намір побудувати житловий будинок, господарські будівлі та споруди. Проте після укладання вищезазначеного договору він виявив, що не має можливості заїзду до своєї земельної ділянки зі сторони АДРЕСА_2, оскільки вулиця має ширину біля 4 метрів між встановленими іншими землевласниками огорожами.

У травні 2017р. з відомостей кадастрової карти України йому стало відомо, що суміжною з його земельною ділянкою є приватизована ОСОБА_1 земельна ділянка, площею 0,0234 га, а не землі загального користування (проїзд), як було зазначено у державному акті попереднього власника земельної ділянки ОСОБА_3

Погребською сільською радою Броварського району Київської області 16 травня 2017 року йому було повідомлено, що на засіданні 15 позачергової сесії Погребської сільської ради 02.09.2016р. було прийнято рішення зарахувати до земель запасу земельну ділянку орієнтовною площею 0,0144 га, що є частиною земельної ділянки загальною площею 0,0234 га і належить ОСОБА_1 на праві приватної власності та розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

16 травня 2017 року він звернувся із заявою до Погребської сільської ради Броварського району Київської області із пропозицією щодо фінансування робіт із виготовлення технічної документації із землеустрою, але 29 травня 2017 року отримав відповідь про те, що надати йому дозвіл на виготовлення технічної документації щодо розподілу земельної ділянки, що перебуває в приватній власності ОСОБА_1 , Погребська сільська рада Броварського району Київської області не має права.

Позивач вважає, що прийняті Погребською сільською радою Броварського району Київської області рішення №32/1 від 16 червня 2006 року про надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, площею 0,03га, та рішення №906 від 8 листопада 2012 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0,0234 га, є протиправними, оскільки при їх винесенні не були враховані вимоги ДБН 360-92 ** «Планування і забудова міських і сільських поселень», порушені права суміжного на той час землевласника ОСОБА_3 , який не погоджував межі земельної ділянки, та права жителів АДРЕСА_2 на користування проїздом.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 2 жовтня 2019 року позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки вважає, що вимоги про визнання недійсними та скасування рішень Погребської сільської ради підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, відповідач вважає помилковим висновок суду про порушення прав позивача, суміжних землевласників та мешканців вулиці, оскільки позивачем не надано належних доказів у підтвердження вказаних обставин; жодний власник суміжних земельних

ділянок не був допитаний судом і не звертався до суду із заявою про порушення його прав, судом не було досліджено ДБН 360-92 ** та не зазначено, які саме його норми було порушено при прийнятті оскаржуваних рішень та передачі йому у власність спірної земельної ділянки.

Також відповідач зазначає, що висновок суду щодо не погодження меж земельної ділянки з попереднім власником ОСОБА_3 не відповідає наданим доказам, так як в матеріалах справи наявний акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки, який містить підпис останнього, який не був спростований належними та допустимими доказами.

Крім того, задовольнивши позовні вимоги, суд позбавив відповідача права власності на всю земельну ділянку, площею 0,0234 га, а не лише на ту частину, яка, на думку позивача, надана з порушенням законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Замкова М.О просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що спірні правовідносини, з огляду на обґрунтування позову, мають приватноправовий характер, тому доводи апеляційної скарги в частині порушення правил предметної юрисдикції є безпідставними. Також представник позивача вважає доведеним факт порушення прав позивача спірними рішеннями сільської ради, оскільки придбаваючи у ОСОБА_3 земельну ділянку з широким проїздом, що було для нього істотною обставиною, позивач не міг знати про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, яка є землею загального користування.

У судовому засіданні 21 січня 2020р. представник Погребської сільської ради Броварського району Київської області - адвокат Ярошенко О.О. підтримала апеляційну скаргу та зазначила, що сільська рада позов не визнає, так як земельна ділянка ОСОБА_1 була передана з дотриманням вимог діючого законодавства.

Третя особа ОСОБА_3 заперечував проти апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що він не підписував акт погодження меж земельної ділянки і спірною земельною ділянкою він користувався, як проїздом на свою земельну ділянку, яку продав позивачу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Чапляна С.Є., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Замкової М.О., яка просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 8 серпня 2016 року належить земельна ділянка, площею 0,1000 га, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:035:0068 (с.с.11-13 т. 1).

Вказана земельна ділянка належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельних ділянок, посвідчених 22 листопада 2005 року, та державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯЕ №811506, виданого 18 травня 2012 року управлінням земельних ресурсів у Броварському районі Київської області.

ОСОБА_1 належить земельна ділянка, площею 0,0234 га, кадастровий номер :01:035:0120, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, серії САК № 412508, від 11 жовтня 2013 року, яке зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності

(с.с.21, 22 т.1).

Вказане свідоцтво про право власності видано ОСОБА_1 на підставі рішення 2 сесії депутатів Погребської сільської ради Броварського району Київської області 5 скликання 1 пленарного засідання № 32/1 від 16 червня 2006 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку» та рішення 17 сесії 6 скликання Погребської сільської ради Броварського району Київської області № 906 від 08 листопада 2012 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку».

Рішенням № 32/1 від 16 червня 2006 року надано дозвіл жителю АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку в АДРЕСА_1 , площею 0,03 га для ведення особистого селянського господарства, що перебувала в постійному користуванні і розташована в кінці його садиби (с.с.18 т.1).

Рішенням № 906 від 08 листопада 2012 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку жителю АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , площею 0,0234 га для ведення особистого селянського господарства в с. Погреби Броварського району Київської області, та передано її у власність (с.с.19 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи було доведено, що приватизація ОСОБА_1 спірної земельної ділянки була здійснена з порушенням чинного законодавства, прав та інтересів мешканців вулиці Яблуневої у с. Погреби, без погодження з ОСОБА_3 меж земельної ділянки.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частини 4 статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Однак, рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає, так як суд не навів норми права та докази, на підставі яких встановив фактичні обставини справи та прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи

на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Чинний ЗК України серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними особами не називає оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки. Крім того, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визнаються державою.

Згідно з пунктом 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними в установленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Аналогічне положення міститься в пунктах 1 і 7 розділу X «Перехідні положення» ЗК України

Згідно частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частина 3 статті 116 ЗК України визначила, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян (пункт а).

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

За таких обставин, позивач повинен був надати докази у підтвердження того, що у результаті прийняття Погребською сільською радою спірних рішень та видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на нерухоме майно (спірну земельну ділянку) від 11 жовтня 2013 року були порушені його права.

Однак, таких доказів позивачем суду надано не було, а судом не було з`ясовано, в чому саме полягає порушення законних прав позивача прийняттям спірних рішень та видачею спірного свідоцтва, та як саме будуть відновлені права позивача задоволенням даного позову.

При цьому, суд не звернув увагу на ту обставину, що позивач набув право власності на земельну ділянку, яка межує зі спірною земельною ділянкою, тільки 8 серпня 2016 року, до укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки не користувався спірною земельною ділянкою як проїздом до своєї земельної ділянки, а відтак його права не могли та не були порушені передачею ОСОБА_1 земельної ділянки у 2012 році.

Доводи представника позивача під час апеляційного розгляду про порушення Погребською сільською радою вимог ч. 4 ст. 83 ЗК України та пункту 3.22 ДБН 360-92 ** «Планування і забудова міських і сільських поселень» при передачі ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, належними доказами не підтверджені.

Відповідно до пункту «а» ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Згідно пункту 3.22 Державних будівельних норм "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" ДБН 360-92** (далі ДБН), затверджених наказом Держкоммістобудування № 44 від 17 квітня 1992 року з подальшими змінами, у районах садибної забудови при потребі, крім вуличної мережі (розділ 7), слід формувати мережу внутрішньоквартальних проїздів. Ширина їхньої проїжджої частини з однією смугою руху приймається 3,5 м, з двома - 5,5 м. На односмугових проїздах передбачаються роз`їзди (п. 3.11). Довжина тупикових проїздів повинна бути не більше 150 м. Проїжджа частина тупикових проїздів повинна закінчуватися кільцевими об`їздами радіусом по осі проїзду не менше 10 м або майданчиками для розвороту розмірами 12 м х 12 м кожна. До житлових і громадських будинків слід передбачати проїзди завширшки 3,5 м на відстані не ближче 5 м від стін, придатні для проїзду пожежних машин.

При цьому у преамбулі ДБН визначено, що Державні будівельні норми "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих міських і сільських поселень України.

Ці норми обов`язкові для органів державного управління, місцевого і регіонального самоуправління підприємств і установ незалежно від форм власності та відомчого підпорядкування, громадських об`єднань і громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території міських і сільських поселень.

Отже, підстав для врахування норм ДБН при вирішенні питання про передачу земельної ділянки у приватну власність, не має.

Разом з цим, проїздом є місце, яким проїжджають куди-небудь. Невелика вулиця, що з`єднує дві інші вулиці; провулок (словник української мови, академічний тлумачний словник).

Спірна земельна ділянка не є проїздом, так як вона не з`єднує дві інші вулиці і проїхати через неї можна тільки до земельної ділянки, яка на час розгляду справи належить

на праві власності позивачу.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що ні позивачем, ні третьою особою ОСОБА_3 не було надано доказів, що через спірну земельну ділянку здійснювався заїзд на земельну ділянку, яка належала ОСОБА_3 , та у подальшому була відчужена позивачу.

Як пояснив ОСОБА_3 під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач з сім`єю користувався спірною земельною ділянкою тривалий час для ведення особистого селянського господарства (використовував як город), його земельна ділянка від спірної земельної ділянки була відгороджена сіткою, хоча він мав намір встановити там ворота.

Тобто ОСОБА_3 не користувався спірною земельною ділянкою як проїздом, а відтак і не передавав такого права ОСОБА_2 при продажу земельної ділянки.

Згідно довідки сільського голови Погребськї сільської ради Броварського району Київської області від 3 вересня 2012 року земельна ділянка, площею 0,0300га по АДРЕСА_1 , перебуває у користуванні ОСОБА_1 з 1981 року для ведення особистого селянського господарства (с.с.65 т.1).

З тексту рішення 2 сесії депутатів Погребської сільської ради Броварського району Київської області 5 скликання 1 пленарного засідання № 32/1 від 16 червня 2006 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку» та рішення 17 сесії 6 скликання Погребської сільської ради Броварського району Київської області № 906 від 08 листопада 2012 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку» вбачається, що підставою для передачі у приватну власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки стала саме та обставина, що земельна ділянка перебувала у його постійному користуванні і розташована в кінці його садиби.

Враховуючи викладене, позивачем не доведено, а судом не встановлено, що спірна земельна ділянка використовувалася ОСОБА_3 як проїзд до його земельної ділянки, а з наданих документів вбачається, що вона не могла використовуватися, як проїзд, іншими мешканцями села, так як не є дорогою, яка з`єднує дві інші вулиці, і обмежується земельною ділянкою, яка належала ОСОБА_3 , а в даний час належить позивачу ОСОБА_2 .

Доводи позивача та його представника, що передача спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 порушила права мешканців АДРЕСА_2 зокрема АДРЕСА_2 на проїзд по вулиці , так як ширина вулиці має менше, ніж 4 метри, належними доказами не підтверджені.

Згідно зведеного плану земельних ділянок по АДРЕСА_2 , складеного директором ТОВ «МУК» Боршаєвським В.Б., ширина вулиці Яблунева біля спірної земельної ділянки становить 5,30м, біля земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 - 5,30м, біля земельної ділянки, яка належить ОСОБА_3 - 5,06м. (с.с.63 т.1).

Будь-якого документу на спростування вказаного доказу позивачем надано не було, а відтак суд першої інстанції не мав правових підстав не брати його до уваги при вирішенні даного спору.

За таких обставин, ширина проїзду по вул . Яблуневій відповідає вимогам п. 3.22 Державних будівельних норм "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" ДБН 360-92**.

Також колегія суддів враховує, що згідно таблиці 10.7 ДБН «Мережа вулиць і доріг населених пунктів», місцеві вулиці та дороги в усіх групах населених пунктів повинні становити: ширина смуги руху проїзду - 3,0-3,5м, кількість смуг проїзної частини -1-2.

Крім того, пунктом 5 «Вулиці та дороги населених пунктів» ДБН В.2.3-5:2017,

визначено, що мінімальна ширина смуги проїзду в усіх групах населених пунктів повинна становити 2,74м, кількість смуг проїзної частини - 1-2. Максимальна ширина смуги руху не повинна перевищувати 3,75 м.

Отже, ширина проїзду по АДРЕСА_2 не є меншою від встановлених норм і перебування спірної земельної ділянки у власності ОСОБА_1 не впливає на можливість користування вказаним проїздом.

При цьому суду першої інстанції не надано доказів, що мешканці АДРЕСА_2 , у тому числі і ОСОБА_3 , зверталися до Погребської сільської ради зі скаргами про неможливість користуватися проїздом у зв`язку із перебуванням спірної земельної ділянки у власності ОСОБА_1 , не зазначали вони про порушення своїх прав і під час розгляду даної справи судом першої інстанції, тому підстав для висновку про порушення прав мешканців зазначеної вулиці суд не мав.

Крім того, позивач не наділений правом звертатися до суду за захистом інтересів інших осіб та не надав доказів неможливості заїзду на свою земельну ділянку з АДРЕСА_2 .

Посилання позивача та його представника на те, що при придбанні земельної ділянки у ОСОБА_3 , позивач сподівався користуватися проїздом, який зазначений на плані меж земельної ділянки, кадастровий номер :01:035:0068, шириною 15,23м, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки спірна земельна ділянка вже тривалий час перебувала у власності ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 мав можливість ознайомитися з кадастровою картою земель с. Погреби, яка є у вільному доступі, а також пересвідчитися, що ОСОБА_3 не користувався спірною земельною ділянкою, як проїздом.

Висновки суду першої інстанції, що акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки, площею 0,0234 га, від 11 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та колишнім власником земельної ділянки, площею 0,1000 га - ОСОБА_3 (с.с.20 т.1), не є належним доказом, так як у судовому засіданні ОСОБА_3 заперечував факт погодження меж та підписання ним зазначеного акту, на думку колегії суддів, не ґрунтуються на нормах процесуального права.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин, заперечення ОСОБА_3 підпису від його імені під актом погодження меж, повинно доводитися почеркознавчою експертизою, або іншими доказами, які беззаперечно підтверджують неможливість ОСОБА_3 у вказаний день підписати зазначений документ.

Такі докази суду першої інстанції надані не були, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, судом першої інстанції у порушення ст. 263 ЦПК України не враховані висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановлення твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

За змістом статті 198 ЗК України кадастрова зйомка включає, зокрема погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

На виконання статті 106 ЗК України наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками.

У пункті 3.13. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками від 18 травня 2010 року № 376 передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Верховний суд у постанові від 23 січня 2019 року, справа № 580/168/16-ц, зазначив, що аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Аналогічна позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 3 липня 2019 року, справа №467/1637/16-ц.

Отже, у разі не погодження меж спірної земельної ділянки ОСОБА_3 , вказана обставина не є підставою для визнання недійсними рішень Погребської сільської ради про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 та свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Крім того, суд першої інстанції не навів у рішенні, які саме права суміжних власників були порушені передачею спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , так як ОСОБА_3 вказаної дії не оспорював, а інших суміжних власників спірної земельної ділянки не встановлено.

Також необхідно враховувати, що земельна ділянка, яка перебувала у власності ОСОБА_3 та відчужена ОСОБА_2 , не накладається на спірну земельну ділянку, а відтак непогодження меж спірної земельної ділянки попереднім суміжним власником не порушує права наступного власника суміжної земельної ділянки.

Наявність рішення Погребської сільської ради Броварського району Київської області №570-15 від 2 вересня 2016 року, зміненого рішенням сільської ради №1046-31 від 7 червня 2017 року, про зарахування до земель запасу земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0045 га, що є частиною земельної ділянки, загальною площею 0,0234 га і належить ОСОБА_1 на праві власності та розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та віднесення вказаної частини земельної ділянки до категорії земель загального користування з подальшим облаштуванням проїзду, згідно норм містобудівної документації, Генерального плану с. Погреби Броварського району Київської області (с.с.66, 67 т.1), не є підставою для висновку про передачу спірної земельної ділянки ОСОБА_1 з порушенням чинного законодавства, оскільки така обставина не зазначена у вказаних рішеннях, а також не встановлена під час судового розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що Погребською сільською радою 23 січня 2018 року затверджено Генеральний план с. Погреби Броварського району Київської області, згідно якого на території спірної земельної ділянки запроектований проїзд (с.с.68 т.1).

При цьому, згідно наявного в матеріалах справи викопіювання з Генерального плану с. Погреби вбачається, що існуючий проїзд запроектовано розширити не тільки за рахунок частини спірної земельної ділянки, а і частин земельних ділянок, які належать ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (с.с.124 т.1).

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає, що враховуючи підстави та зміст позовних вимог, позивач не довів порушення його прав спірними рішеннями та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку), а судом першої інстанції на наведено належного обґрунтування порушення такого права та не зазначені відповідні норми матеріального права, які свідчать про порушення прав позивача, а також не взято до уваги, що скасування рішень ради та свідоцтва про право власності не відновлює прав позивача.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

За правилами ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи зазначені норми процесуального права, колегія суддів не приймає нові докази, додані представником позивача до відзиву на апеляційну скаргу, а також не задовольнила клопотання представника позивача про витребування нових доказів та призначення відповідних судових експертиз.

Посилання представника позивача на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач ОСОБА_1 не заперечував обставин, якими обґрунтовувалися

позовні вимоги, є безпідставними, так як у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що не визнає позовних вимог та обставин, на які посилався позивач.

Також колегія суддів на підставі ч. 6 ст. 367 ЦПК України не розглядає додаткові обставини та підстави, якими представник позивача обґрунтовує позовні вимоги і які викладені у відзиві на апеляційну скаргу, так як вказані обставини не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Разом з цим доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції допущено порушення правил юрисдикції при розгляді даного спору, так як оскарження рішень органу місцевого самоврядування повинно розглядатися у порядку адміністративного судочинства, не ґрунтуються на нормах процесуального права та правових позицій Верховного Суду.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У даній справі орган місцевого самоврядування прийняв рішення про передачу земельної ділянки у власність відповідача, на підставі вказаних рішень відповідач отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку).

На думку позивача рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтво про право власності, яке видано відповідачу, порушує його цивільні права, а відтак спір є приватноправовим і підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, відповідачу позивачем підлягає відшкодуванню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 2 жовтня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Погребської сільської ради Броварського району Київської області, третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , який проживає у АДРЕСА_5 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , який проживає у АДРЕСА_5 , судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 2 114грн 40коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 3 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк