П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2020 року м. Київ

Справа №761/25718/17

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідач Публічне акціонерне Товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»

Справа №761/25718/17
№ апеляційного провадження:22-ц/824/8772/2020
Головуючий у суді першої інстанції:Савицький О.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого у складі судді Савицького О.А. 26 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

21 липня 2017 року позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно якого просить зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» внести на депозитний рахунок суду кошти у розмірі стягнення за рішенням суду у справі №761/26293/16-ц, а саме у сумі 298 796,17 грн. до вирішення судом касаційної інстанції справи №761/26293/16-ц (провадження №6-3428св17) за касаційними скаргами сторін та за наслідками касаційного перегляду справи №761/26293/16-ц (провадження №6-3428св17) перерахувати внесені відповідачем (боржником) кошти з депозитного рахунку суду на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування позивачу (стягувачу) повністю або частково, та/або повернути ці кошти на рахунок відповідача (боржника) повністю або частково, відповідно до змісту судового рішення суду касаційної інстанції.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18.10.2016 року, ухваленим по справі №761/26293/16-ц, з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на користь ОСОБА_1 стягнуто відсотки за користування вкладом у розмірі 85,67 євро та 3% річних за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 10 423,32 євро.

В подальшому, вищенаведене рішення було змінено Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 25.01.2017 року шляхом зменшення розміру відсотків за користування вкладом з 87,65 євро до 82,74 євро та визначення розміру пені за прострочення виконання зобов`язань в сумі 295 459,43 грн. замість 10 423,32 євро.

Разом з тим, позивач вказує, що відповідач, не погоджуючись з вищенаведеними рішеннями, через свого представника звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, що містила клопотання про зупинення виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 18.10.2016 року та рішення Апеляційного суду м.Києва від 25.01.2017 року в цивільній справі №761/26293/16-ц до закінчення касаційного провадження у справі, яке, в свою чергу, було задоволено Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.2017 року по справі №761/26293/16-ц (касаційне провадження №6-33428ск17).

При цьому, на виконання вищевказаної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та за заявою відповідача постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві Микитина О.С. від 03.04.2017 року зупинено вчинення виконавчих дій у відповідному виконавчому провадженні №53541814, відкритого на підставі виконавчого листа по справі №761/26293/16-ц.

В свою чергу, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач вказує, що вищенаведені обставини зумовили порушення його конституційного права на виконання судового рішення, яке ухвалено на його користь та набрало законної сили, а також охоронюваного законом інтересу, який полягає в забезпеченні виконання цього судового рішення у разі настання обставин, які можуть унеможливити його виконання.

Так, в обґрунтування можливого настання обставин, які можуть унеможливити викання рішення суду, яке набрало законної сили, позивач посилається на ймовірне віднесення відповідача до категорії неплатоспроможних банків, що, в силу положень п.2 ч.5 ст. 36, п.7 ч.2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зумовить зняття арешту з майна відповідача, накладеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження №53541814, відкритого на підставі виконавчого листа по справі №761/26293/16-ц.

Тобто, позивач вважає, що за наявності зупинення виконання рішення суду ухвалою суду та у разі віднесення банку до категорії неплатоспроможних, арешт, накладений постановою державного виконавця майна відповідача, не може у достатній мірі слугувати гарантією забезпечення дотримання права позивача на виконання судового рішення, а також охоронюваного законом інтересу, який полягає в забезпеченні виконання судового рішення.

Крім того, позивач зауважує, що за висновками Європейського суду з прав людини наявність рішення суду про стягнення коштів з відповідача на користь позивача, яке набрало законної сили, становить майно позивача в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції, а неможливість домогтися виконання цього рішення - становить втручання у право позивача на мирне володіння майном в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Відтак, на думку позивача, порушення прав стягувача на виконання ухвалених на його користь судових рішень, які набрали законної сили, є одночасно і порушенням права власності на майно в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції.

За вказаних обставин, позивач вважає, що право на виконання судових рішень, які набрали законної сили, та охоронюваний законом інтерес, який полягає в забезпеченні виконання цих рішень, підлягають судовому захисту у спосіб, визначений ст.ст. 16, 386 ЦК України, а саме шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні превентивні дії в цілях запобігання передбачуваному порушенню права власності на його майно.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про зобов`язання вчинити дії.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповного з`ясування обставин справи.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином (а.с.188-190).

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, обставин апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Оскільки справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18.10.2016 року, ухваленим у справі №761/26293/16-ц, позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про стягнення коштів задоволено частково, а саме: стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на користь ОСОБА_1 відсотки за користування вкладом у розмірі 85,67 євро, 3% річних за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 28,56 євро та пеню за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 10 423,32 євро (а.с. 9-10).

В подальшому, вищенаведене рішення було змінено рішенням Апеляційного суду м.Києва від 25.01.2017 року шляхом зменшення розміру відсотків за користування вкладом з 87,65 євро до 82,74 євро та визначення розміру пені за прострочення виконання зобов`язань в сумі 295 459,43 грн. замість 10 423,32 євро (а.с. 11-13).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач, не погоджуючись з вищенаведеними рішеннями, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій одночасно просив поновити строк на касаційне оскарження та зупинити виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 18.10.2016 року та рішення Апеляційного суду м.Києва від 25.01.2017 року до закінчення касаційного розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.2017 року строк на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 18.10.2016 року та рішення Апеляційного суду м.Києва від 25.01.2017 року відповідачу було поновлено, а виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 18.10.2016 року та рішення Апеляційного суду м.Києва від 25.01.2017 року - зупинено до закінчення касаційного провадження у справі (а.с. 14).

При цьому, на виконання вищенаведеної ухвали, постановою старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Микитин О.С. від 03.04.2017 року виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа №761/26293/16-ц, виданого 15.02.2017 року Шевченківським районним судом м.Києва про стягнення з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на користь ОСОБА_1 відсотків за користування вкладом у розмірі 82,74 євро, 3% річних за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 28,56 євро, пеню за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 295 459,43 грн., було зупинено до розгляду справи по суді (а.с. 15).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач, серед іншого, вказує, що зупинення виконання рішення суду, яке набрало законної сили, зумовило порушення його конституційного права на виконання судового рішення, яке ухвалено на його користь та набрало законної сили, а також охоронюваного законом інтересу, який полягає в забезпеченні виконання цього судового рішення.

Так, як розтлумачив Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 01.12.2004 року за №18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підставі для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні діє принцип верховенства права.

Конституційний Суд України в рішенні від 02.11.2004 року за №15-рп/2004 з цього приводу зазначає, що верховенства права - це панування права в суспільстві, яке вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями справедливості, свободи та рівності.

При цьому, статтею 129 Конституції України та статтею 5 ЦПК України також закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, суть якого полягає в забезпеченні судом однакової можливості використовувати процесуальні права, якими вони наділені.

Як вже зазначалось вище, позивач вважає що зупинення виконання рішення суду, яке набрало законної сили, порушує його охоронюваний законом інтерес, який полягає в забезпеченні виконання цього судового рішення у разі настання обставин, які можуть унеможливити його виконання.

Однак, у даному випадку, відповідач, заявляючи клопотання про зупинення виконання рішень судів, які набрали законної сили, скористався наданим йому чинним процесуальним законодавством правом, а саме ст. 328 ЦПК України, де, в свою чергу, зазначено, що за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суддя-доповідач у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду.

До того ж, задоволення вказаного клопотанням судом свідчить про те, що воно було мотивованим та підтверджене певними доказами, адже суд касаційної інстанції, вирішуючи питання про зупинення виконання судового рішення, враховує необхідність у цьому, зокрема, у разі ймовірності утруднення повторного розгляду справи внаслідок можливого скасування судового рішення, забезпечення збалансованості інтересів сторін, запобігання порушенню прав осіб, які брали участь у справі, та які не брали такої участі, але рішенням суду вирішено питання про їх права, свободи чи обов`язки.

За вказаних обставин, враховуючи відсутність об`єктивного порушення законних інтересів позивача зверненням відповідача до суду з клопотанням про зупинення виконання рішення, право на яке гарантовано йому законом, суд вважає, що у даному випадку охоронюваний законом інтерес позивача на забезпечення виконання рішення суду, яке набрало законної сили, не порушено.

Разом з тим, звертаючись з позовом до суду, позивач також вказував на те, що порушення прав стягувача на виконання ухвалених на його користь судових рішень, які набрали законної сили, є одночасно і порушенням права власності на майно в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Крім того, на його думку, право на виконання судових рішень, які набрали законної сили, та охоронюваний законом інтерес, який полягає в забезпеченні виконання цих рішень, підлягають судовому захисту у спосіб, визначений ст.ст. 16, 386 ЦК України, а саме шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні превентивні дії в цілях запобігання передбачуваному порушенню права власності на його майно.

Дійсно, у рішеннях «Агрокомплекс проти України», «Пономарьов проти України», «Брумераску проти Румунії» Європейський суд з прав людини вказував, що існування заборгованості, яка підтверджена обов`язковим для виконання судовим рішенням, надає особі, на користь якої таке рішення винесено, право на «законне сподівання» на виплату цієї заборгованості, і становить майно цієї особи в розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Юрій Миколайович Іванов проти України» та «Войтенко проти України», відсутність у особи можливості домогтися виконання винесеного на її користь судового рішення становить втручання у право цієї особи на мирне володіння майном в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції.

При цьому, складовою захисту права особи на мирне володіння своїм майном, гарантованого ст.1 Першого Протоколу Конвенції, є превентивні способи захисту права власності.

Так, спеціальна норма, що закріплена в ч.2 ст.386 ЦК України встановлює превентивний захист права власності та передбачає, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганню такому порушенню.

В той же час, аналіз зазначеної норми свідчить про те, що власник може звернутися до суду за захистом права власності, що реально, а не потенційно (теоретично) може бути порушене у майбутньому для запобігання такому порушенню.

Іншими словами, надання превентивного захисту доцільно тільки в тому випадку, коли йдеться про неминуче порушення права у майбутньому, якщо не буде вжито попереджувальних заходів.

Тобто, повинно йтися про наявність такої поведінки третьої особи, яка однозначно призведе до порушення права власника, і при цьому відсутні підстави вважати, що ця поведінка буде змінена третьою особою.

Вочевидь, саме тому Верховний Суд України у своєму листі від 01.07.2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» зазначив, що відповідний спосіб захисту права власності спрямований на попередження можливого порушення, якщо на момент подання позову немає, але при цьому у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення його прав.

Натомість, суб`єктивне сприйняття певних обставин власником, який у силу тих чи інших обставин або причин помилково уявив собі майбутнє порушення права, не може бути юридичним фактом, який породжує чи спричиняє виникнення реальної загрози (небезпеки) порушення цивільних прав і інтересів.

Відтак, виходячи з вищенаведеного, можна дійти висновку, що такий позов підлягає задоволенню в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна загроза порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Застосування превентивного захисту можливе лише у разі, якщо дії осіб, які створюють загрозу порушення цивільних прав та інтересів, неминуче призведуть до такого порушення.

Так, в обґрунтування можливого настання обставин, які можуть унеможливити виконання рішення суду, яке набрало законної сили, позивач посилається на ймовірне віднесення відповідача до категорії неплатоспроможних банків, що, в силу положень п.2 ч.5 ст. 36, п.7 ч.2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зумовить зняття арешту з майна відповідача, накладеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження №53541814, відкритого на підставі виконавчого листа по справі №761/26293/16-ц.

При цьому, ймовірне віднесення відповідача до категорії неплатоспроможних банків позивач, серед іншого, пов`язує з тим, що відповідно до постанови Національного банку України від 07.06.2016 року відповідача віднесено до категорії проблемних в розумінні ст. 75 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Водночас, наведені позивачем обставини не можуть свідчити про безумовну та реальну можливість в будь-який момент віднесення відповідача до категорії неплатоспроможних, адже доказів того, що Національним банком України після спливу 180 днів з дня віднесення банку до категорії проблемних було прийнято рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, як то передбачено ст. 75 Закону України «Про банки та банківську діяльність», матеріали справи не містять.

Крім того, як вбачається з офіційного сайту Національного Банку України, відповідач відсутній в переліку, як неплатоспроможних банків, до яких Фондом гарантування вкладів фізичних осіб введено тимчасову адміністрацію, так і банків, які знаходяться в стадії ліквідації.

Щодо посилань позивача на рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року та відповідну постанову Правління Національного банку України від 21.03.2017 року про застосування до відповідача спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), як на підставу для можливого віднесення відповідача до категорії неплатоспроможних банків, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Керуючись п.2 рішення Ради національної безпеки і оброни України від 15.03.2017 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», Національний банк України 21.03.2017 року прийняв постанову №25 «Про внесення змін до постанови Правління Національного банку України від 01.10.2015 року №654».

Згідно вказаної постанови, відповідачу заборонено здійснювати будь-які операції на користь пов`язаних з ними осіб, які передбачають переказ коштів за межі України або наслідком яких може бути виведення капіталів таких банків за межі України, у тому числі: пряме та/або опосередковане здійснення будь-яких активних операцій (надання кредитів, депозитів, позик, у тому числі на умовах субординованого боргу, придбання цінних паперів, розміщення коштів на кореспондентських рахунках тощо); виплату дивідендів, процентів, повернення міжбанківських кредитів/депозитів, коштів із кореспондентських рахунків, субординованого боргу; розподіл прибутку; розподіл капіталу. Зазначені вище заборони не стосуються проведення підсанкційними банками розрахунків, ініціаторами яких є клієнти цих банків та наслідком яких не є порушення вищезазначених заборон.

Аналіз змісту вказаної постанови та встановлені нею заборони, свідчить, що вищезазначені санкції не завадять відповідачу виконувати свої зобов`язання перед своїми клієнтами та вкладниками, до яких відноситься і позивач.

Отже, введення вказаних санкцій Національного банку України не дає додаткових підстав вважати про неминуче віднесення відповідача до категорії неплатоспроможних банків з наслідком унеможливлення виконання судових рішень, в яких відповідач є боржником.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вищенаведені посилання позивача, з якими він пов`язує унеможливлення виконання рішення суду, є лише його припущенням про можливе порушення прав та інтересів у майбутньому, що, в свою чергу, не може бути юридичним фактом, який породжує чи спричиняє виникнення реальної загрози (небезпеки) порушення його цивільних прав і інтересів.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, як передбачено вимогами ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, судом надано належну оцінку всім наданим матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна