Єдиний унікальний номер 225/7388/19
Номер провадження 22-ц/804/1656/20
Головуючий у 1 інстанції Калаченко Є.В. Єдиний унікальний номер 225/7388/19
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/1656/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Агєєва О.В., Тимченко О.О.,

за участю секретаря Гладуха О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області в режимі відеоконференції з Першим апеляційним адміністративним судом за апеляційною скаргою Прокуратури Донецької області на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 19 лютого 2020 року цивільну справу № 225/7388/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Прокуратури Донецької області про звільнення майна з-під арешту (головуючий у 1 інстанції суддя Калаченко Є.В., повний текст рішення складено 27 лютого 2020 року),

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із позовом до Прокуратури Донецької області, в обґрунтування якого зазначили, що вони є співвласниками (по 1/3 частки у кожного) квартири АДРЕСА_1 .

В червні 2019 року з інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна №172038474 стало їм відомо про те, що на постановою заступника начальника відділу - начальником слідчої частини відділу прокуратури Донецької області Белозерцевим В.А. від 28.02.2002 року в межах кримінальної справи №67-830, порушеної у відношенні ОСОБА_4 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України, накладено арешт на майно, у тому числі на квартиру АДРЕСА_1 , співвласниками якої є позивачі. Вироком Ворошиловського районного суду м.Донецька від 02.06.2004 року ОСОБА_4 визнано винним та призначено покарання за ч.3 ст.28, ч.3 ст.27, ч.2 ст.362, 69 КК України до п`яти років позбавлення волі без позбавлення права займатися визначеною діяльністю та без конфіскації майна, на підставі ст.ст.75,76 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного судом покарання.

Вважають рішення слідчого прокуратури Донецької області про накладення арешту таким, що необґрунтовано обмежує право власності позивачів. Просили звільнити з під арешту квартиру АДРЕСА_1 , накладеного постановою заступника начальника відділу - начальником слідчої частини відділу прокуратури Донецької області Белозерцевим В.А. від 28.02.2002 року в межах кримінальної справи №67-830, порушеної у відношенні ОСОБА_4 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 19 лютого 2020 року позовні вимоги було задоволено - знято арешт з квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/3 частці кожному, накладений постановою заступника начальника відділу - начальника слідчої частини відділу прокуратури Донецької області юристом 1 класу Белозерцевим В.А. від 28.02.2002 року у кримінальній справі №67-830 за ч.2 ст.368 КК України

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів зазначає, що при скасуванні арешту суд вважав доведеним, що підставою внесення запису була лише постанова прокуратури Донецької області, яка сама по собі не містить доказів права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру. Матеріали зазначеної кримінальної справи відсутні у зв`язку з окупацією м.Донецьк та достеменно неможливо з`ясувати, на підставі яких правовстановлюючих документів прокуратурою Донецької області прийнято рішення про накладення арешту. Зазначає, що також належним відповідачем окрім прокуратури Донецької області мала виступати Перша Донецька державна нотаріальна контора, якій для виконання спрямовувалася зазначена постанова та нотаріус якої мав пересвідчитися про наявність правовстановлюючих документів на спірну квартиру. Не з`ясовано, звідки у позивачів копії постанови прокуратури та вироку відносно ОСОБА_4 , ці документи належним чином не засвідчені. Не встановлено яке відношення ОСОБА_4 мав до спірної квартири та ким він приходиться позивачам, на якій підставі він там мешкав.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Позивачі у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від представника позивачів до суду апеляційної інстанції надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави,передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Судом першої інстанції було встановлено, що постановою заступника начальника відділу - начальника слідчої частини відділу прокуратури Донецької області Белозерцева В.А. від 28.02.2002 року накладено арешт на цінності та інше майно ОСОБА_4 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , де б воно не знаходилось та в чому б воно не полягало, обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.368 КК України, а також квартиру АДРЕСА_3 , що належить його дружині ОСОБА_5 , що придбана за час перебування у шлюбі з обвинуваченим.

З тексту цієї постанови слідує, що ОСОБА_4 , на усе майно якого накладено арешт, проживав у квартирі за адресою АДРЕСА_1 , та не мав права власності на нерухоме майно.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 30.11.1998 року, квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової по 1/3 частки кожному ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . На звороті свідоцтва виконано реєстраційний напис про реєстрацію права власності в Бюро технічної інвентаризації м.Донецька. Судом першої інстанції було досліджено у судовому засіданні наданий представником позивачів оригінал цього свідоцтва.

Згідно Інформаційної довідки №172038474 від 28.06.2019 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо квартири АДРЕСА_1 наявний архівний запис про арешт на підставі постанови прокуратури Донецької області, зареєстрований Першою донецькою державною нотаріальною конторою, власником вказаний ОСОБА_4 .

Водночас, записи у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо спірної квартири відсутні.

Вироком Ворошиловського районного суду від 02.06.2004 року ОСОБА_4 засуджено за ч.3 ст.28, ч.3 ст.27, ч.2 ст.368, 69, ч.3 ст.191, 69, 70 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі. В силу ст.75 КК України звільнено засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом трирічного іспитового строку не вчинить нового злочину. На підставі ст.76 КК України зобов`язано засудженого повідомляти органи кримінально - виконавчої системи про зміну місця проживання та роботи. Питання арешту квартири вироком суду не вирішено.

За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що на час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно, порушується право власності позивачів, внаслідок чого вони позбавлені змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком та зазначає наступне.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Після припинення кримінальної справи (в тому числі у зв`язку зі скасуванням постанови про її порушення, винесеної за процедурою КПК України 1960 року) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Убачається, що зазначений арешт був накладений прокурором в рамках кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч.2 ст.368 КК України. Водночас у матеріалах відсутні відомості, що ОСОБА_4 є власником спірної квартири. Зазначена обставина відповідачем не спростована. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 30.11.1998 року, квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової по 1/3 частки кожному ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . На звороті свідоцтва виконано реєстраційний напис про реєстрацію права власності в Бюро технічної інвентаризації м.Донецька. Таким чином, підтверджено матеріалами справи, що позивачі є власниками спірної квартири, чиї права були порушені.

За таких обставин відсутні підстави вважати за доцільне подальше збереження зазначеного арешту.

Доводи апеляційної скарги щодо незалучення до справи у якості співвідповідача Першої державної нотаріальної контори апеляційний суд апеляційний суд відхиляє, оскільки у даному випадку державний нотаріус виступав у якості реєстратора та не є учасником спірних правовідносин. Крім того, на стадії апеляційного перегляду суд позбавлений права залучати до участі співвідповідачів згідно приписам ст. 51 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Повний текст постанови складений 19 серпня 2020 року

Керуючись ст..ст. 367, 374, 375, 382, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Прокуратури Донецької області залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 19 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.В. Агєєв

О.О. Тимченко

Суддя-доповідач В.В. Папоян