Номер провадження: 22-ц/813/3438/20
Номер справи місцевого суду: 520/5345/18
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Воронової Є.Р.,

представника ПВ ОСОБА_1 - адвоката Громадського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2019 року у цивільній справі за поданням Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області - Парфьонова Георгія Володимировича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку,

встановив:

16 вересня 2019 року Приватний виконавець Парфьонов Г.В. звернувся до суду з поданням з вимогою вирішити питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване у встановленому законом порядку, під час виконання судового рішення, а саме: 1/2 частки домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Подання обґрунтовано тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця знаходиться зведене виконавче провадження АСВП № 59869930 з примусового виконання виконавчого листа № 520/5345/18, виданого 14 серпня 2019 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 5 753 000 грн., та виконавчого листа № 520/5345/18, виданого 14 серпня 2019 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 8800 грн., та сплати за витребування доказів у розмірі 352,40 грн., а всього 9252,40 грн.

В ході примусового виконання рішення коштів, рухомого майна, належного боржникові на праві власності, на яке можливо звернути стягнення для задоволення вимог стягувача, виявлено не було. Встановлено, що ОСОБА_2 офіційно не працевлаштована, доходів, у тому числі за цивільно-правовими договорами, не отримує.

27 квітня 2011 року апеляційним судом Одеської області винесено рішення по справі № 22ц-2235/11, відповідно до якого ОСОБА_2 виділено 1/2 частину житлового будинку літ «А», загальною площею 282,0 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 0,050 по АДРЕСА_1 та визнано право власності на частку у вищезазначеному будинку, яке належним чином зареєстровано ОСОБА_2 не було.

Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що ОСОБА_2 безпідставно звернулась із заявою про припинення права власності на 1/2 частку вищевказаного нерухомого майна.

У зв`язку з тим, що добровільно вимоги виконавчого документа боржник ОСОБА_2 не виконала, задоволення вимог стягувача - ОСОБА_3 за виконавчими листами № 520/5345/18, виданих 14 серпня 2019 року Київським районним судом м. Одеси, можливо лише за рахунок коштів, що можуть бути отримані від реалізації вищевказаного нерухомого майна, що стало причиною для звернення до суду з відповідним поданням.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2019 року подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку - задоволено.

Звернуто стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 , яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: 1/2 частку домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2019 року, постановлення нової, якою відмовити у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

10 березня 2020 року від приватного виконавця Парфьонова Г.В. до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення (а.с. 103-106).

Вирішуючи питання про слухання справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, яке призначене на 12.08.2020 року, на 15.00 год. (а.с.134, 141), у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про необхідність слухання справи у відсутність її учасників, на підставі наявних у справі доказів, за участю з`явившегося представника приватного виконавця Парфьонова Г.В. - адвоката Громадського О.В.

При цьому колегія суддів враховує, що починаючи з 31 липня 2020 року Одеський апеляційний суд працює у повному режимі, що підтверджується Розпорядженням голови Одеського апеляційного суду від 14.07.2020 року № 7, згідно якого Розпорядження № 1 від 16 березня 2020 року, з наступними змінами, втратило силу (а.с.156).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи подання приватного виконавця, суд першої інстанції виходив із того, що 1/2 частка домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , фактично належить ОСОБА_2 , проте у встановленому законом порядку не зареєстровано, що є перешкодою для приватного виконавця вчинити стягнення на таке майно. Враховуючи відсутність іншого майна, на яке можливо звернути стягнення, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вказаного подання.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, який набрав чинності 06.10.2016 року (далі - Закон про в/п).

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону про в/п виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

На підставі ч. 1 ст. 48 Закону про в/п звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Згідно з ч. 5 ст. 48 Закону про в/п у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Відповідно ч. 4 ст. 50 Закону про в/п у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

За змістом ст. 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського райсуду м. Одеси від 02.11.2018 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки грошові кошти у розмірі 5 753 000 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 8800 грн., та сплати за витребування доказів у розмірі 352,40 грн., а всього 9252,40 грн.

Крім того, постановою Одеського апеляційного суду від 20.06.2019 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.11.2018 року змінено в частині мотивування, в іншій частині залишено без змін. Рішення суду набрало законної сили.

14 серпня 2019 року Київським районним судом м. Одеси на виконання рішення суду були видані виконавчі листи (а.с. 7, 12), які знаходиться на примусовому виконанні у Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В.

Рішення Київського райсуду м. Одеси від 02.11.2018 року на теперішній час не виконано.

21.08.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. винесено постанову ВП №59869930 про арешт майна боржника, згідно якої накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у загальній сумі 6339477,64 грн. (а.с.16).

Крім того, постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 21.08.2019 року ВП №59869930 про звернення стягнення на майно боржника, звернуто стягнення на майно, що належить боржнику ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 6339477,64 грн. (а.с.17).

Разом з тим, 27 квітня 2011 року апеляційним судом Одеської області винесено рішення по справі № 22ц-2235/11, відповідно до якого ОСОБА_2 виділено 1/2 частину житлового будинку літ «А», загальною площею 282,0 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 0,050 по АДРЕСА_1 та визнано право власності на частку у вищезазначеному будинку, яке належним чином зареєстровано за ОСОБА_2 не було (а.с. 37-41).

Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що ОСОБА_2 безпідставно звернулась із заявою про припинення права власності на 1/2 частину вищевказаного нерухомого майна (а.с. 24-26).

Чинними нормативними актами, що регулюють порядок примусового виконання рішень та реалізації арештованого майна, не визначено жодних обмежень щодо права виконавця на примусове звернення стягнення частки в майні Боржника.

Так, відповідно до п. 26 Розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішення, затвердженої Наказом МЮУ № 512/5 від 02.04.2012 року, та п. 1 Розділу І Порядку примусової реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом МЮУ № 2831/5 від 29.09.2016 року, встановлено вичерпний перелік майна, на яке не може бути звернено стягнення. До такого майна, зокрема, віднесено майно, вилучене з цивільного обороту, обмежено оборотоздатне майно та майно, зазначене у ч.8 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» (цінні папери, ювелірні та інші дорогоцінні вироби).

Таким чином, зазначеними обмеженнями не передбачено заборону на примусову реалізацію частки в нерухомому майні.

За змістом ч. 1 ст. 190 ЦК України під майном прийнято вважати окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Таким чином, відповідно до діючого цивільного законодавства, під майном слід вважати в тому числі майнові права на частку у спільній частковій власності.

Відповідно до змісту ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. В той же час ст.ст. 362, 363 ЦК України визначено порядок відчуження частки яка належить особі

Крім того, виходячи з практики Верховного Суду, слід дійти висновку про можливість примусової реалізації частки в спільній частковій власності без виділу в натурі.

Так, Другою судовою палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 21 лютого 2018 року по справі № 686/25616/13-ц зазначено, що відповідно до положень ч.2 ст. 366 ЦК України кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Аналіз наведених норм у сукупності свідчить про те, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, на неї кредитором може бути звернуто стягнення у рахунок погашення боргу шляхом вимоги продажу цієї частки з публічних торгів.

Посилання заявника апеляційної скарги на те, що приватним виконавцем не надано суду належних доказів того, що ним були вжиті всі дії передбачені положенням ЗУ «Про виконавче провадження» щодо виявлення у боржника іншого майна крім нерухомого, не заслуговують на увагу, оскільки у матеріалах справи наявні відповіді на запити приватного виконавця в органи, які ведуть облік рухомого та нерухомого майна, а також в банківські установи щодо наявності в боржниці рухомого та нерухомого майна (а.с. 19-23).

Крім того, відповідно п.3 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Не подача декларації підтверджує що в боржниці відсутнє інше майно на яке може бути звернено стягнення, крім нерухомого, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2019 року було постановлено без належного виклику сторін, є безпідставними, оскільки відповідно до положень ч.11 ст.440 ЦПК України, вказане подання розглядається негайно, без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб і визначена обов`язкова участь в судовому засіданні лише державного виконавця або приватного виконавця.

Тобто, на суд не покладається обов`язку виклику в судове засідання з розгляду подання інших осіб, крім державного або приватного виконавця, в свою чергу приватний виконавець Парфьонов Г.В. просив розглядати подання у його відсутність (а.с. 57-59).

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було зупинено розгляд подання у зв`язку із тим, що Верховним Судом було прийнято до розгляду касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.11.2018 року, то колегія суддів зазначає що Верховний Суд, приймаючи до розгляду касаційну скаргу, не вирішував питання про зупинення виконання судового рішення, у зв`язку з чим у суду першої інстанції не було підстав для зупинення розгляду подання приватного виконавця.

Разом з тим, зупинення виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2018 року до закінчення касаційного провадження було здійснено ухвалою Верховного Суду лише 28 лютого 2020 року (а.с.101-102).

Більш того, на теперішній час постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.11.2018 року з урахуванням змін, внесених постановою суду апеляційної інстанції, та постанову Одеського апеляційного суду від 20.06.2019 року залишено без змін, та поновлено виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.11.2018 року (а.с.149-154).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і сторонами не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу у справі постановлено у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 385, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19.08.2020 року

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра