Єдиний унікальний номер: 242/1780/19
Провадження номер: 2/223/112/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 р. м. Вугледар

Вугледарський міський суд Донецької області в складі: головуючого судді Дочинця С.І., при секретарі Буцькій С.М., за участі позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , відповідачки за первісним позовом ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Вугледарського міського суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна приватною особистою власністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки за первісним позовом ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами укладений шлюб, від якого вони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає окремо. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 06 лютого 2019 року зазначений шлюб було розірвано. За час перебування у шлюбі сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство та за спільні кошти придбали однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Вугледарською державної нотаріальною конторою. На теперішній час відповідачка чинить позивачеві перешкоди у користуванні спільним майном, перешкоджає проживати в зазначеній квартирі. Оскільки майно придбано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період шлюбу, воно належить останнім як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити зазначене майно, шляхом визначення за ним 1/2 частки квартири, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тому, позивач за первісним позовом просить суд визнати однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Здійснити поділ зазначеної квартири, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначивши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину та за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Від відповідачки за первісним позовом на адресу суду було надано відзив на первісну позовну заяву, згідно з яким ОСОБА_2 заперечує проти задоволення вимог первісного позову, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що між сторонами дійсно було укладено шлюб, який в подальшому рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 06 лютого 2019 року було розірвано. Речі позивача за первісним позовом перебувають у спірній квартирі, однак це не його особисті речі, а спільні речі сторін. Позивач за первісним позовом має вільний доступ до квартири, замки змінені не були. У 2004 році на підстав договору купівлі-продажу від 11 липня 2004 року ОСОБА_2 набула право власності на кватиру АДРЕСА_2 . Грошові кошти на придбання зазначеної квартири надавала мати відповідачки за первісним позовом, на той час як у позивача, так і відповідачки за первісним позовом не було грошових коштів. У разі, якщо б зазначена квартира придбавалась за спільні грошові кошти, вона б була оформлена на двох, на ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частки кожному. Позивач не надав жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили, що саме в 2004 році ним було придбано майно у шлюбі, і що саме він приклав зусиль до придбання цього майна, як чоловік, який на то час мав величезні борги по виплаті заробітної плати і за відсутністю грошових коштів не міг купити нерухоме майно. Відповідачка за первісним позовом на той час не працювала, оскільки здійснювала догляд за неповнолітньою дитиною. ОСОБА_1 ніколи не був зареєстрований у спірній квартирі та на теперішній час зареєстрований у квартирі матері відповідачки за первісним позовом.

Відповідно до наданої ОСОБА_1 відповіді на відзив відповідачки за первісним позовом, останній зазначає, що спірна квартира придбавалась за спільні сімейні кошти, які ОСОБА_1 збирав не один рік тяжко працюючи проходчиком та шахтарем. Останній зауважує, що саме він утримував відповідачку за первісним позовом з донькою та надавав допомогу метрі ОСОБА_2 . Майно придбане сторонами в період шлюбу, належить їм як подружжю, яке позивач за первісним позовом має намір поділити.

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 надала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання майна приватною особистою власністю. Зустрічний позов мотивовано тим, що між сторонами було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 06 лютого 2019 року. На підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 2004 року продавець ОСОБА_4 передала ОСОБА_2 на праві власності квартиру АДРЕСА_2 . Зазначена квартира була оформлена саме на позивачку за зустрічним позовом, оскільки на її придбання грошові кошти у розмірі 14066,00 гривень надавала мати останньої ОСОБА_5 , а тому саме вона придбала дану квартиру та наполягала, що квартира була оформлена на ОСОБА_2 . На той час у сторін не було грошових коштів, оскільки працюючи на шахті, керівництво шахти не здійснювала виплату заробітної плати. У разі, якщо б зазначена квартира придбавалась за грошові кошти зі спільного бюджету, вона б була оформлена на двох, на ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частки кожному. Проте, цього не відбулось, оскільки відповідач за зустрічним позовом не мав права на грошові кошти, що надавались ОСОБА_2 її матір`ю. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особі кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідач за зустрічним позовом не надав жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили, що саме в 2004 році ним було придбано майно у шлюбі, і що саме він приклав зусиль до придбання цього майна, як чоловік, який на то час мав величезні борги по виплаті заробітної плати і за відсутністю грошових коштів не міг купити нерухоме майно. З огляду на викладене, позивачка за зустрічним позовом просить суд визнати квартиру АДРЕСА_2 особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив суду, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 вони придбали спірну квартиру. Весь періоду шлюбу сторони мешкали у ОСОБА_5 та були однією родиною, мали спільний бюджет, грошового розподілу не мали. Зауважив, що весь час працював на шахті.

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначила, що в період шлюбу не працювала, оскільки доглядала за дитиною, яка часто хворіла. Підтвердила, що ОСОБА_1 працював на шахті, однак його заробітна плата витрачалась на лікування дитини. Зауважила, що спірна квартира була придбана за грошові кошти її матері ОСОБА_5 , які їй не були повернені.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 показала суду, що є матір`ю відповідачки за первісним позовом ОСОБА_2 . Зазначила, що сторони тривалий час мешкали у неї вдома. Пояснила, що надала грошові кошти у розмірі близько 15000,00 тисяч на придбання житла, які збирала з пенсії. Однак, пошуками та купівлею квартири ОСОБА_5 не займалась, вартість спірної квартири на час її придбання свідкові не відома. Зауважила, що з часу придбання квартири по теперішній час сплачує комунальні послуги.

Суд, вислухавши пояснення сторін, приймаючи до уваги покази свідка ОСОБА_5 , враховуючи обґрунтування сторін викладені у первісному та зустрічному позовах, відзиві на первісний позов та відповіді на відзив на первісний позов, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши та оцінивши надані до суду докази та документи, як в сукупності, так і кожен доказ окремо, приходить до наступних висновків.

Згідно повторного свідоцтва про шлюб, виданого 08 грудня 2018 року, Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27 серпня 1994 року було зареєстровано шлюб (а.с. 7).

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 06 лютого 2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 27 серпня 1994 року Виконавчим комітетом Курахівської селищної ради м. Селидове Донецької області (а.с. 30-31).

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 11 листопада 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Вугледарської державної нотаріальної контори Бурш Л.І., зареєстрованого в реєстрі за №2504, ОСОБА_2 як покупець купила квартиру АДРЕСА_2 , що складається з однієї кімнати загальною площею 36,55 кв.м., в тому числі житловою площею 18,40 кв.м. (а.с. 61, 108).

Згідно Витягу з Державного реєстру правочинів №295103 від 11 листопада 2004 року, виданого Вугледарською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_2 11 листопада 2004 року на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 2004 року придбала однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 64, 114).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5796281 від 10.12.2004 року, виданого Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» міста Вугледар, однокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу від 11 листопада 2005 року (а.с. 60, 107).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №158552732 від 05 березня 2019 року однокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , яка набула право власності на зазначене нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 2004 року (а.с. 28-29).

Відповідно до Технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 , виданого 12 грудня 2004 року Вугледарським бюро технічної інвентаризації, власником зазначеної квартири визначено ОСОБА_2 (а.с. 62, 109-110).

Відповідно до звіту про оцінку майна №220319-6 від 22 березня 2019 року, наданого Товариством з обмеженою відповідальністю «Наукова технічна компанія «Оцінка», ринкова вартість житлової однокімнатної квартири, загальною площею 36,55 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , без ПДВ становить 136280,00 гривень (а.с. 13-27).

Згідно копії Домової книги для прописки та реєстрації громадян, мешкаючих у квартирі АДРЕСА_2 , за зазначеною адресою з 19 серпня 2015 року зареєстрована виключно ОСОБА_5 (а.с. 72-74, 111-113).

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 16 липня 1987 року ОСОБА_1 працював: у період з 04 грудня 1990 року по 05 грудня 1997 року на шахті «Курахівська»; з 09 грудня 1997 року по 14 квітня 1998 року на Приватному підприємстві «Рудник»; з 22 квітня 1998 року по 14 липня 1998 року ЧПКП «Марс»; з 25 серпня 1998 року по 17 листопада 1999 року на ШУ «Курахівське» ВО «Селидіввугілля»; з 22 листопада 1999 року по 29 березня 2015 року на ВП «Шахта «Південнодонбаська №3 ім. М.С. Сургая» ДП «Донецька вугільна енергетична компанія» (а.с. 82-84).

Згідно частини 1 статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст.60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постанові Верховного Суду від 7 лютого 2018 у справі №654/5243/14-ц.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 355 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі будинки.

Статтями 12, 13, 81 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року по справі №521/6687/17.

Як вбачається з повторного свідоцтва про шлюб між сторонами було зареєстровано 27 серпня 1994 року, а спірна квартира АДРЕСА_2 , згідно договору купівлі-продажу від 11 листопада 2004 року, була придбана та зареєстрована на ОСОБА_2 11 листопада 2004 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вищезазначена спірна квартира, була придбана за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому зважаючи на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд приходить до висновку про доцільність задоволення вимог первісного позову в частині визнання однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

При цьому, суд вважає необхідним відзначити, що факт реєстрації права власності на спірне нерухоме майно виключно за одним із подружжя, а саме за відповідачкою за первісним позовом, не позбавляє другого з подружжя позивача за первісним позовом права на частку в такому майні, так само як і відсутність реєстрації місця проживання останнього за адресою знаходження нерухомого майна, не впливає на обсяг прав належних йому щодо такого нерухомого майна.

Більш того, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, покладено саме на ОСОБА_2 . Однак, відповідачка за первісним позовом заперечуючи, що спірне майно було придбано за кошти сторін, зазначає, що фактичним покупцем квартири та власником грошових коштів, за які квартира була придбана, є її мати ОСОБА_5 , при цьому не надаючи суду жодного належного доказу на підтвердження зазначених обставин.

Слід зауважити, що до показів ОСОБА_5 наданих в судовому засідання, суд ставиться критично, оскільки остання є матір`ю відповідачки за первісним позовом та жодні інші докази, наявні в матеріалах справи, не підтверджують її покази.

Вирішуючи питання щодо здійснення поділу майна та визначення за сторонами права власності на частку у спірному нерухомому майні, суд виходить з наступного.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зазначене, узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у п. п. 22, 23 постанови Пленуму №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та у постанові від 18 травня 2016 року винесеній по справі № 6-3037цс15.

З огляду на зазначене, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність визнання квартири АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності подружжя: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зважаючи, що між останніми не існує домовленості щодо розміру часток на квартиру, у відповідності до ст. ст. 69, 70 СК України, виходячи з презумпції рівності часток дружини та чоловіка у майні, що належить їм на праві спільної сумісної власності, суд приходить до висновку про доцільність задоволення вимог первісного позову щодо здійснення поділу вищезазначеної квартири, як об`єкту права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частки однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна приватною особистою власністю, суд, зважаючи, що його вимоги є взаємовиключними з вимогами первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, щодо яких суд дійшов висновку про їх задоволення, а тому вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60, 61, 69-72 Сімейного кодексу України, ст. ст. 355, 368, 372 Цивільного кодексу України, ст. ст. 12, 13, 76, 77, 258 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, задовольнити.

Визнати однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Здійснити поділ майна однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , визначивши за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна приватною особистою власністю, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Вугледарський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Вугледарського

міського суду Донецької області Дочинець С.І.