Справа № 199/691/20
РІШЕННЯ

іменем України

30.07.2020

м. Дніпро

справа №199/691/20

провадження № 2/199/928/20

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Подорець О.Б.

за участю секретаря Столяренко А.І.,

учасники справи:

позивач Фізична особа-підприємець ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення плати за проживання та штрафних санкцій, -

за участю учасників справи:

відповідача ОСОБА_4 ,

представника відповідачів - ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення плати за проживання та штрафних санкцій.

В обґрунтування позову зазначивши, що позивачу на праві власності належить будівля гуртожитку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі - продажу від 04 липня 2000 року. До набуття позивачем права власності будівля гуртожитку використовувалась попереднім власником ВАТ «Металургмаш» у якості гуртожитку для тимчасового проживання одиноких осіб, які перебували з підприємством у трудових відносинах.

Так, з дати укладення позивачем договору купівлі - продажу гуртожитку в кімнатах площею 19,2 кв.м та 18,7 кв.м., зазначених у технічному паспорті на будівлю гуртожитку під АДРЕСА_6 та АДРЕСА_2 , на 2 поверсі мешкають та зареєстровані відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

На даний час правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачами з вини відповідачів не оформлені письмовим договором найму приміщення. Як зазначається позивачем, ним розроблений та затверджений типовий договір найму приміщень, визначена плата за проживання, порядок її оплати та порядок оплати комунальних послуг і запропоновано мешканцям гуртожитку укласти договір найму, проте всі вимоги щодо оформлення договірних правовідносин відповідачами були проігноровані; відповідачі систематично ухиляються від укладання договору найму займаних приміщень, хоча вони постійно користуються жилими приміщеннями, приміщеннями загального користування та комунальними послугами; за спожиті комунальні послуги і користування приміщеннями відповідачі сплачують не в повному обсязі, визначаючи розмір оплати на власний розсуд.

Між тим, плата за користування житловим приміщенням гуртожитку визначена позивачем, як власником будівлі з урахуванням витрат, які позивач несе на утримання гуртожитку та є справедливою компенсацією за користування майном.

Проте, відповідачі неналежним чином виконують свій обов`язок по оплаті спожитих послуг і по оплаті за користування приміщеннями.

На підставі викладеного, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 06.03.2020, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість за проживання у гуртожинку АДРЕСА_1 - 4975,30 грн. за жовтень 2019 року, 4973,40 грн. за листопад 2019 року, 5000 грн. за грудень 2019 року, 5000 грн. за січень 2020 року, 3660,40 грн. за лютий 2020 року; стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 пеню за період з 01 лютого 2019 року по 31 січня 2020 року у сумі 55624,30 грн., інфляційні витрати за період з 01 лютого 2019 року по 31 грудня 2019 року у сумі 512,00 грн., 3% річних за період з 01 лютого 2019 року по 31 січня 2020 року в розмірі 915,00 грн., а також судові вирати по справі.

Ухвалою суду від 13 лютого 2020 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 14 лютого 2020 року відмовлено фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в задоволенні його заяви про забезпечення позову по цивільній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення плати за проживання.

30 липня 2020 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, проте скористалися правом надання відзиву, в якому зазначили, що ОСОБА_1 щодо встановлення плати за проживання в гуртожитку та встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по АДРЕСА_3 , до Дніпровської міської ради не звертався, рішення виконавчим комітетом не приймалося і відповідні тарифи не встановлювалися. З мешканцями гуртожитку позивачем не укладались та не пропонувались до укладення договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Відповідачі у своєму відзиві наголошують, що ніяких договорів з позивачем на проживання у гуртожитку на умовах найму чи оренди не укладали та не узгоджували і не домовлялись за розмір плати за утримання будинку та прибудинкової території. Вселились останні в гуртожиток у встановленому законом порядку у зв`язку з трудовими правовідносинами з колишнім власником будівлі гуртожитку. Позивач же прирівнює їх до мешканців гуртожитку, які оселились в ньому не у зв`язку з трудовими правовідносинами, не за ордером на вселення та проживання, а за договором на тимчасове їх проживання, що суперечить матеріальним нормам права. Також зазначили, що позивач самостійно визначив пеню за прострочення сплати за проживання без домовленостей із споживачем послуг в одноособовому порядку. Розрахунок сум приведений позивачем неможливо перевірити, оскільки він не має конкретної формули, індекси інфляції, що застосовані позивачем в позові не вказані. На підставі викладеного, відповідачі просили суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, підтримавши наданий суду відзив. Зазначила, що у матеріалах справи є договори на тимчасове проживання у гуртожитку, які відповідачі побачили тільки зараз та їм незрозуміло чому вони повинні були їх, на думку позивача, укладати, оскільки вони вселились у встановленому законом порядку та проживали у гуртожитку на постійній основі більше 30 років.

Представник відповідачів ОСОБА_5 в судовому засіданні наголосив, що відповідно до діючого законодавства одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а тому просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, вислухавши відповідача, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить гуртожиток № 1 по АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі - продажу від 04 липня 2000 року, зареєстрованим Дніпропетровським БТІ в реєстровій книзі № 630 під номером 2235-448.

Відповідачі мають право користування кімнатами АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 вказаного гуртожитку згідно технічної документації та мають зареєстроване місце проживання за вказаною адресою, що визнано та не заперечується сторонами.

Відповідачі ухиляються від укладання з позивачем договору на тимчасове проживання у гуртожитку та оплати за користування приміщенням за розрахунками, здійсненими позивачем; на письмові вимоги позивача не реагують.

У зв`язку з порушенням зобов`язань з оплати за користування приміщенням у гуртожитку у відповідачів утворилась заборгованість за проживання у гуртожинку АДРЕСА_1 - 4975,30 грн. за жовтень 2019 року, 4973,40 грн. за листопад 2019 року, 5000 грн. за грудень 2019 року, 5000 грн. за січень 2020 року, 3660,40 грн. за лютий 2020 року; пеня за період з 01 лютого 2019 року по 31 січня 2020 року у сумі 55 630,50 грн., інфляційні витрати за період з 01 лютого 2019 року по 31 грудня 2019 року у сумі 512,00 грн., 3% річних за період з 01 лютого 2019 року по 31 січня 2020 року в розмірі 915,00 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2016, яке набрало законної сили, позивачу відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод в реалізації права власності шляхом виселення відповідачів з гуртожитку. Правовою підставою проживання та користування відповідачами житловими кімнатами, зазначеними в рішенні суду від 27.10.2016, визнаний ордер.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2019 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення плати за проживання задоволено частково та вирішено солідарно стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість з оплати за користування приміщеннями у гуртожитку АДРЕСА_1 , за період з 01 січня 2019 року по 30 вересня 2019 року в розмірі 41 636,70 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1-2 ст. 321 ЦК України).

За змістом частин 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 7 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення його порушеного права власності від будь-яких осіб, будь-яким передбаченим законом способом. Визначальним для захисту такого права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Як роз`яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відтак, вказане в сукупності з положеннями ст.ст. 317, 319 ЦК України дає підстави для висновку, що таке порушення права пов`язується із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право користування та розпорядження належним йому майном повністю або частково, що є безпосереднім наслідком конкретних дій третіх осіб. При цьому, достатньо, щоб такі дії хоч і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними.

Як встановлено судом, вартість орендної плати у будівлі гуртожитку АДРЕСА_3 , складає 2500 грн.

Відповідно до Примірного Положення про користування гуртожитками, затвердженого Постановою КМУ від 20 червня 2018 року № 498, користування жилими приміщеннями в гуртожитках, що перебувають у власності, у процесі реалізації прав та виконання обов`язків їх власників здійснюється відповідно до положень Цивільного кодексу України, Законів України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" та інших актів законодавства.

Згідно п. 11 цього Положення наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані: своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п.15 цього Положення особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору.

Правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і відносяться до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг).

Оскільки гуртожиток, у якому зареєстровані та проживають відповідачі, не є об`єктом державної або комунальної власності, тому до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню положення статей 627, 638, 810, 812 ЦК України, положення Житлового кодексу Української РСР, а з 26.06.2018 норми Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою КМУ від 20.06.2018 № 498, яке поширює свою дію, згідно з ч. 1, на всі гуртожитки незалежно від форми власності та визначає порядок користування гуртожитками: жилою площею, жилими та іншими приміщеннями в них.

Так, відповідно до ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Оскільки плата за проживання у гуртожитку, який не відноситься до державної або комунальної власності, на відміну від плати за житлово-комунальні послуги, відноситься до вільних цін, згідно з положеннями Закону України «Про ціни та ціноутворення», таким чином суб`єкт господарювання є самостійним у визначенні розміру та розрахунку (порядку розрахунку) плати за проживання у такому гуртожитку.

За судового розгляду також встановлено, що відповідачами не був підписаний договір найму житлової площі у гуртожитку.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Споживач зобов`язаний оплатити послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати комунальних послуг (Постанова Верховного суду України від 20.04.2016 року у справі №6-2951цс1).

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору.

У відповідності до ст. 22 Закону України «Про питну воду і питне водопостачання» від 10.01.2002 № 2918-111, споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 67,68 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

З огляду на зазначене, встановлені судом обставини, норми чинного законодавства, доводи відповідачів не спростовують зазначених вище висновків суду.

У відповідності із статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягають задоволенню в пованому обсязі.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення плати за проживання та штрафних санкцій - задовольнити в повному обсязі.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість за проживання у гуртожинку АДРЕСА_1 - 4975,30 грн. за жовтень 2019 року, 4973,40 грн. за листопад 2019 року, 5000 грн. за грудень 2019 року, 5000 грн. за січень 2020 року, 3660,40 грн. за лютий 2020 року, а всього 23 609 (двадцять три тисячі шістсот девіть) грн. 10 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 пеню за період з 01 лютого 2019 року по 31 січня 2020 року у сумі 55 630,50 грн., інфляційні витрати за період з 01 лютого 2019 року по 31 грудня 2019 року у сумі 512,00 грн., 3% річних за період з 01 лютого 2019 року по 31 січня 2020 року в розмірі 915,00 грн., а всього 57 057 (п`ятдесят сім тисяч п`ятдесят сім) грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі по 268 (двісті шістдесят вісім) грн. 89 коп. з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська.

Копію судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин видати учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення.

Позивач Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місцке проживання - АДРЕСА_4 .

Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання - АДРЕСА_5 .

Відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання - АДРЕСА_5 .

Відповідач ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_7 , місце проживання - АДРЕСА_5 .

Суддя О.Б.Подорець