КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/2651/19 Головуючий у І інстанції - Панченко О.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/6032/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Сержанюка А.С., Суханової Є.М.,

за участю секретаря Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 22 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності та визнання права власності,-

встановив:

Позивачка ОСОБА_2 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_3 про припинення права власності та визнання права власності, в обґрунтування якого зазначила, що з 02.08.1977 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у справі. Від зареєстрованого шлюбу вони мають дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Сімейне життя не склалося і між ними припинилися шлюбні відносини. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.05.2014 року шлюб між сторонами у справі було розірвано. Після розлучення з відповідачем вона звернулася до суду з позовними вимогами про поділ сумісного майна подружжя. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2014 року визнано за кожним із подружжя по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 . Проте, проживаючи у даній квартирі разом з дітьми, позивачка не реалізувала заочне рішення суду та не зареєструвала за собою право власності на Ѕ частину вказаної квартири, фактично титульним та єдиним власником цієї квартири до сьогодні є відповідач. Відповідач у спірній квартирі з моменту фактичного припинення шлюбних відносин з позивачкою не проживає, а проживає за іншою адресою, а саме АДРЕСА_2 , що належить йому на праві приватної власності, що підтверджується за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Оскільки відповідач не мав наміру і надалі проживати у спільній з нею квартирі, було прийнято рішення, що позивач сплатить відповідачу грошові кошти за належну йому частку. 26.09.2014 року позивач у присутності двох свідків за розпискою передала відповідачу грошові кошти в розмірі 37 000 доларів США у якості компенсації за його частку квартири. На сьогодні між позивачкою та відповідачем склалися спірні правовідносини, що унеможливлюють досягти згоди щодо вирішення питання із спірною квартирою, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернутися до суду з даним позовом, в якому просила суд ухвалити рішення, яким припинити право власності ОСОБА_3 на квартиру, що знаходиться в будинку АДРЕСА_3 ; визнати за нею право власності на Ѕ частину цієї квартири, а також стягнути з відповідача на її користь усі судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 січня 2020 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати і позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що судом не звернуто уваги на те, що розрахунок за частку в майні проведений до судового розгляду, що не потребує внесення коштів на депозит (Правові висновки ВС від 20 червня 2018 року у справі 200/3033/15-ц, від 24 лютого 2016 року у справі № 1327/1400/12). Суд безпідставно послався на строки позовної давності та те, що позивач не зареєструвала своє право власності на частину спірного майна і не має права звернення до суду. Також безпідставний висновок суду про те, що позбавлення відповідача права власності завдасть йому істотну шкоду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка та відповідач у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.08.1977 року по 13.05.2014 року.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.05.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 11).

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2014 року визнано за позивачкою та відповідачем у справі в порядку поділу майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 за кожним (а.с. 13).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 25.09.2012 року квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить відповідачу ОСОБА_3 (а.с. 14).

Позивачка у справі не скористалася правом зареєструвати своє право власності на 1/2 частину квартири, тобто державна реєстрація на цю частину квартири за позивачкою відсутня.

Згідно пояснень позивачки, остання сплатила відповідачу грошову компенсацію за Ѕ частину квартири, що належить відповідачу, що підтверджується розпискою на суму 37000 доларів США.

В судовому засіданні відповідач пояснив, що починаючи з 2013 року сімейні відносини між позивачкою та ним дуже ускладнились, що у подальшому призвело до розірвання шлюбу. Вже на початку 2014 року позивачка висунула вимогу, у зв`язку з тим що вона на той час вже мала відносини з іншим чоловіком, то він мав у найкоротший термін звільнити спірну квартиру та не проживати у ній. При цьому, у зв`язку з тим, що вказана квартира була фактично придбана та влаштована за грошові кошти, які виділив його батько та які на момент її придбання належали йому, між сторонами була досягнута домовленість про те, що позивачка зобов`язується компенсувати йому його відмову від проживання в цій квартирі, а він у свою чергу відмовиться від претензій на спірну на той момент Ѕ частини квартири, яка за законом належить позивачці, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. 26 вересня 2014 року відповідачем було написано розписку, якою він підтвердив факт отримання грошових коштів у розмірі 37 000,00 доларів США. Крім того, відповідач зауважив, що має намір передати належну йому 1/2 частину спірної квартири на користь його неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який станом на сьогоднішній день в цій квартирі і проживає.

Також судом встановлено, що при подачі позову до суду позивачкою не було внесено кошти у розмірі вартості Ѕ частки на депозитний рахунок, як це передбачено ч. 2 ст. 365 ЦК України.

Будь-яких домовленостей між сторонами щодо передачі права власності на спірну квартиру не досягнуто.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що вимоги необґрунтовані та не доведені, а твердження позивача про те, що позбавлення відповідача права власності на частину спірної квартири не нанесе йому значної шкоди тільки тому, що у його власності є інше нерухоме майно є безпідставними.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

З аналізу положень ст. 365 ЦК України можна прийти до висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених п.п.1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Згідно матеріалів справи як на підставу для задоволення позову ОСОБА_2 , як уточнено в суді апеляційної інстанції, посилається на те, що спільне володіння і користування майном є неможливим, в квартирі відповідач не проживає з 2015 року, і що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, оскільки в нього є у власності однокімнатна квартира АДРЕСА_4 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року, яким між сторонами поділено спірну квартиру і визнано за ними право власності по Ѕ її частині, що набрало законної сили, встановлено, що квартира загальною площею 92,7 кв.м., жилою площею 52,3 кв.м. і складається з трьох кімнат: 17,2 кв.м., 17,7 кв.м., 17,4 кв.м.

Встановлено, що квартира між сторонами не поділена у натурі і відповідно до своєї правової природи співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно, в зв`язку з чим передчасно вважати, що спільне володіння і користування майном, як зазначає позивачка, є неможливим. Щодо неможливості користування спільним майном ні належних, ні допустимих доказів у справі не має.

Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини зауважував, що стаття 1 Першого протоколу по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як "окремі", тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (серед інших джерел, рішення у справі "Літгоу та інші проти Сполученого Королівства" (Lithgow and Others v. the United Kingdom) від 8 липня 1986 року, п. 106, серія А, N 102) (справа « Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із статтею 365 ЦК України припинення права на частку в спільному майні за умови, що спільне володіння та користування майном є неможливим, передбачає, що така не можливість лише стосується володіння та користування майном, а не його розпорядження. Отже при застосуванні статті 365 ЦК України слід надавати оцінку межам допустимого (розумного) втручання у права власника, а саме: чи завдасть істотної шкоди відповідачу припинення права власності на частку у спільному майні, забезпечити справедливий баланс інтересів обох сторін, надати оцінки, чи є виправданим (необхідним) втручання у право Відповідача на майно за встановлених обставин, чи дотримано справедливого балансу щодо компенсації відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, твердження сторони позивача про те, що позбавлення відповідача права власності на частину спірної квартири не нанесе йому значної шкоди тільки тому, що у його власності є інше нерухоме майно є необґрунтованими, і ця обставина не є безумовною підставою для припинення права відповідача на 1|2 частку в спільному майні.

При цьому відповідач заявив, що бажає розпорядитись своєю часткою на користь неповнолітнього спільного сина сторін - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 сина, який проживає з позивачем у цій спірній квартирі.

А також ОСОБА_8 не визнає, що між сторонами було погоджено та відповідно до розписки відповідач відмовився від свого права власності.

За частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем.

У справі, яка переглядається, позивач попередньона депозитний рахунок суду вартість частки майна відповідача не вніс, отже умову, передбачену ч. 2 ст. 365 ЦК України не виконав.

Таким чином, за встановленими судом обставинами, а саме передчасне твердження позивача про те, що спільне володіння і користування майном, як зазначає позивачка, є неможливим, про те, що позбавлення відповідача права власності на частину спірної квартири не нанесе йому значної шкоди та враховуючи, що сума компенсації не внесена на депозит суду, суд обґрунтовано прийшов до висновку про необґрунтованість позову, оскільки підстави, передбачені ст. 365 ЦК України для її застосування відсутні.

Посилання позивача на правові висновки (постанова ВС від 20 червня 2018 року, справа № 200/3033/15-ц, провадження 61-23963св18 - про позбавлення частки без внесення грошових коштів на депозит суду в зв`язку з позасудовим розрахунком і визнання вимог; постанова ВСУ від 24 лютого 2016 у справі № 1327/1400/12, провадження № 6-2784ЦС15 - про позбавлення частки без внесення грошових коштів на депозит суду в зв`язку з наявним боргом і проведення взаємозаліку вимог) щодо отримання відповідачем компенсації за його частку до вирішення спору та не внесення в зв`язку з цим грошових коштів на депозит суду не приймаються до уваги, оскільки в цій справі щодо вказаних обставин відповідач заперечує і не визнає, що грошові кошти передані йому як компенсація частки у квартири. При цьому висновки в цих справах прийняті за інших обставин.

Також не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги щодо строків позовної давності, оскільки обставини про це не встановлювалися і строк позовної давності судом не застосовувався.

Обставини про те, що позивач на підставі рішення суду про визнання за нею права власності на Ѕ частини спірної квартири, не зареєструвала своє право у встановленому законом порядку, правового значення для вирішення цієї справи не має.

За таких обставин доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і висновків суду не спростовують.

Рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 13 серпня2020 року

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді А.С. Сержанюк

Є.М. Суханова