ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5048/20 Справа № 212/359/20 Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач-Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 ,відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2020 року, ухваленого суддею Борис О.М. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 25 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ЦГЗК»), про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю батька, який загинув при виконанні трудових обов`язків.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 29 грудня 1995 року під час виконання трудових обов`язків на Криворізькому Державному Центральному гірничо-збагачувальному комбінаті був смертельно травмований її батько ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що у зв`язку з утратою батька позивач зазнала душевного болю, й відчула сильний емоційний стрес, чим їй завдано моральної шкоди, яку просила стягнути ПрАТ «ЦГЗК» в розмірі 200 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю батька, який загинув при виконанні трудових обов`язків задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 170000 (сто сімдесят тисяч) гривень 00 копійок, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судові витрати в розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) гривень 00 копійок.

В апеляційній скарзі, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ставить питання про його зміну в частині стягнутого судом розміру моральної шкоди до заявлених у позові вимог.

Скаржник вважає, що визначена судом на її користь компенсація моральної шкоди за смерть батька на виробництві є занадто низькою. Позивач вказує, що смерть близької їй людини - батька настала саме з вини відповідача, який грубо порушив положення ч.ч.2,4 ст.153 КзЗпП України, не створивши безпечних умов праці на виробництві, що призвело до загибелі її батька. Окремо наголошує на тому, що вини її батька в настанні нещасного випадку немає. Позивач зазначає, що при визначені суми моральної шкоди судом не взято до уваги, що вона втратила найбільш близьку людину свого батька, що на час смерті останньому виповнилось лише 40 років, що у ранньому віці вона залишилась без батьківської опіки та піклування, що на час смерті батька його заробітна плата була основним доходом для їх родини, у зв`язку із чим матеріальний стан сім`ї став дуже низьким. Скаржник вказує, що суд не врахував характер її моральних страждань, пов`язаних із смертю батька, оскільки втрата батька негативно позначилась на її житті, вона залишилась сиротою у ранньому віці і через скрутний матеріальний стан була вимушена йти підзаробляти кошти на життя.

В апеляційній скарзі ПрАТ «ЦГЗК», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції фактичним обставинам справи, ставить питання про його скасування з ухваленням нового рішенн6я про відмову ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог в повному обсязі.

Скаржник зазначає, що судом проігноровано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 09 серпня 2019 року у справі №212/1162/16-ц, де суд, відмовляючи позивачу у задоволені позову виходив з того, що правовідносини сторін у справі, виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, яким було визначено право члена сім`ї потерпілого на відшкодування моральної шкоди, завданої його смертю. Наголошує на тому, що смерть батька позивача сталася у грудні 1995 року, тобто події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди мали місце до набрання чинності ЦК України, який діє з 01 січня 2004 року, у зв`язку із чим цей закон не підлягає застосуванню до виниклих між сторонами правовідносин.

Окрім того, відповідач вважає, що норма статті 440-1 ЦК УРСР на яку у рішенні посилається суд не передбачала можливість відшкодування шкоди на користь родичів загиблих працівників.

Також, скаржник звертає увагу, що Актом про нещасний випадок №28 від 10 січня 1996 року встановлено, що нещасний випадок з ОСОБА_2 стався через порушення останнім правил з охорони праці, який дія всупереч положенням статті 7 Закону України «Про охорону праці» №2694-ХІІ від 14.10.1992, що було проігноровано судом та не відображено в оскаржуваному судовому рішенні.

Відзив на апеляційну скаргу позивача, поданий до суду апеляційної інстанції 25.05.2020 відповідачем ПрАТ «ЦГЗК», колегія суддів не бере до уваги, оскільки його подано з порушенням норм ч.4 ст.360 ЦПК України, без надання доказів надіслання копії відзиву іншій стороні по справі.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг сторін і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 та її батьком у свідоцтві про народження зазначений ОСОБА_2 (а.с.13).

У відповідності до Акту №28, складеного 10 січня 1996 року, про нещасний випадок, який стався із ОСОБА_2 , слюсарем з ремонту гірничого обладнання Криворізького Державного Центрального гірничо-збагачувального комбінату, 29 грудня 1995 року об 11 год 30 хв. під час переустановлення пересувного насосного устаткування був смертельно травмований електричним струмом ОСОБА_2 (а.с. 7-11)

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 . (а.с.12)

Суд першої інстанції частково, задовольняючи позовні вимоги позивача керувався нормами статей 6, 440-1ЦК УРСР, й виходив з того, що батько позивача загинув на виробництві, під час виконання ним трудових обов`язків, внаслідок його смерті позивачу спричинено моральну шкоду, пов`язану із втратою рідної людини, у зв`язку з чим Відповідач має відповідати за шкоду, задану смертю працівника.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, а також частково погоджується із доводами позивача щодо заниженого розміру стягнутої моральної шкоди та не погоджується із доводами відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довеститі обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Події, які стали підставою на відшкодування моральної шкоди позивачу мали місце (грудень 1995 року), до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Згідно частини першої статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно статті 6 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом компенсації моральної шкоди.

У відповідності до статті 440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК УРСР не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК УРСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК УРСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК УРСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК УРСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК УРСР є загальною нормою, такою, що регулює делікатні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю її батька в результаті нещасного випадку на виробництві не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК УРСР.

Згідно ч.1,3 ст. 13 ЗУ «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників в галузі охорони праці.

Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган (ч.2 статті 153 КЗпП України).

Також, у відповідності до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності згідно ст.83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються. Дана норма також регламентується п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Звертаючись до суду з позовом позивач просила захистити її порушені права у спосіб стягнення моральної шкоди з відповідача - ПрАТ «ЦГЗК», як з винної особи у смерті її батька.

Як зазначено у позовні заяві та підтверджено наданими позивачем доказами, зокрема копією Акту №28 про нещасний випадок, складеного 10 січня 1996 року, батько позивача ОСОБА_2 працював слюсарем з ремонту гірничого обладнання і нещасний випадок, який призвів до його смерті стався саме під час роботи загиблого на підприємстві відповідача.

Отже, судом перевірено та встановлено, що смерть потерпілого ОСОБА_2 сталася внаслідок нещасного випадку на виробництві відповідача, який не створив безпечні умови праці, що надає позивачу право на відшкодування моральної шкоди, тому доводи відповідача щодо застосування норм статті 440-1, ЦК України в редакції 1963 року, які діяли на час настання нещасного випадку, не є підставою для покладення на ПрАТ «ЦГЗК», відповідальності за завдану позивачу моральну шкоду спричинену смертю її батька, колегія суддів відхиляє, оскільки вони були предметом розгляду судом першої інстанції, що повно відображено у судовому рішенні.

Враховуючи зазначені вище норми законів, відповідач мав створити батькові позивача та іншим працівникам підприємства належні безпечні умови праці, за яких факт настання смерті потерпілого був би неможливим. Бездіяльність відповідача, що полягла в тому, що ним не забезпечено безпечні та нешкідливі умови праці, призвели до смерті батька позивача, внаслідок чого відбулась втрата життєвих зв`язків позивача з рідною людиною.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач як підприємство, винне у смерті батька позивача, зобов`язано відповідати за завдану позивач шкоду, колегія суддів вважає правильним.

Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з втратою батька під час виконання останнім трудових обов`язків на підприємстві відповідача.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на її користь та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, ураховуючи ступінь вини відповідача у настанні нещасного випадку з батьком позивача, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, яка у віці 15 років втратила близьку людину батька, незворотність негативних наслідків, спричинених загибеллю рідної людини, характер немайнових витрат вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її розмір з 170 000 грн. до 200 000 грн., тобто до заявлених у позові вимог.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що на підставі положень ст.376 ЦПК України судове рішення необхідно змінити в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та збільшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивача з 170 000 грн. до 200 000 грн. , відповідно, збільшивши суму судового збору з 1700 грн. до 2000 грн. (1% від задоволеної частини позовних вимог).

Керуючись ст.ст.367, 374, ст.376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», залишити без задоволення

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2020 рокув частині розміру моральної шкоди та судового збору, змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»на користь ОСОБА_1 з 170 000 (ста семидесяти тисяч) грн. до 200 000 (двохсот тисяч) грн., збільшивши суму судового збору з 1700 грн. до 2000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 серпня 2020 року.

Головуючий:

Судді: