Провадження № 2/161/794/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2020 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Новаковської В.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідачів: Городищенської сільської об`єднаної територіальної громади, Сільськогосподарського приватного підприємства «Несвіч» - Мохнюка М.В.,

представника відповідача: Луцької районної державної адміністрації Волинської області - Рогатюк Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Луцької районної державної адміністрації Волинської області, Городищенської сільської об`єднаної територіальної громади, Сільськогосподарського приватного підприємства «Несвіч» про визнання права на земельну частку (пай),

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що з 15.07.1992 по 02.11.1994 року він працював в колективному сільськогосподарському підприємстві «Несвіч», яке 31.03.1999 року було реорганізоване у сільськогосподарське приватне підприємство «Несвіч». На час формування списків осіб, які мають право на земельну частку (пай) - 16.03.1994 року, він перебував у складі членів КСП. Однак, ні в основних списках, ні в додатку до протоколу № 2 зборів уповноважених КСП «Несвіч» від 27.11.1998 року «Список громадян, членів КСП «Несвіч», які мають право на земельну частку «пай» і були пропущені у списках станом на 16.03.1994 року», він не значиться. Посилаючись на те, що станом на час формування списків осіб, які мають право на земельну частку (пай) він перебував у складі членів КСП, і на його ім`я помилково не видано сертифікат на право на земельну частку (пай) при розпаюванні землі, просив визнати за ним право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у межах та нормах для членів колишнього КСП «Несвіч» Луцького району Волинської області, а саме, 3,10 умовних кадастрових гектарів. Разом з тим, вказує, що про порушення своїх прав він дізнався з архівної довідки від 11.07.2019 року, в якій зазначено про відсутність його в переліку осіб, які мають право на земельну частку (пай) та з відповідей на його заяви, отримані від Городищенської сільської ОТГ від 31.05.2019 року та СПП «Несвіч» від 06.05.2019 року; його батьки є інвалідами 1 групи, що потребує постійних коштів на їх утримання та догляду, а тому, вважає, що строк позовної давності для звернення з даним позовом пропущено з об`єктивних причин та просить його поновити.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю із наведених в заяві підстав, просив його задовольнити.

Відповідач Луцька районна державна адміністрація Волинської області в письмовому відзиві позовні вимоги в частині пред`явлення позову до Луцької районної державної адміністрації Волинської області заперечує, вважає таким, що пред`явлений до неналежного відповідача.

Представник відповідачів Городищенської сільської об`єднаної територіальної громади та Сільськогосподарського приватного підприємства «Несвіч» в письмовій заяві та особисто в судовому засіданні просить відмовити в позові у зв`язку з спливом строку позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Частиною дев`ятою статті 5 Земельного кодексу України передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України та зазначеного Указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акту.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту.

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Судом встановлено, що з 27.02.1993 року по 02.11.1994 року позивач ОСОБА_2 перебував в складі членів колективного сільськогосподарського підприємства «Несвіч» (а.с.8).

З 15.07.1992 по 02.11.1994 року ОСОБА_2 працював в КСП «Несвіч» на посаді тракториста, що підтверджується записами в трудовій книжці колгоспника НОМЕР_1 .

Згідно архівного витягу № 239/01.25 від 18.06.2019 року з протоколу зборів уповноважених КСП «Несвіч» с. Несвіч Луцького району від 31.03.1999 року № 2 КСП «Несвіч» реорганізовано у сільськогосподарське приватне підприємство «Несвіч» (а.с.7).

В судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що згідно відомостей Держгеокадастру КСП «Несвіч» 17.01.1994 року було видано Державний акт на право колективної власності на землю.

До списку осіб, що додається до цього Державного акту, позивач внесений не був. Разом з тим, його прізвище внесене у списки осіб, які мають право на майновий пай КСП «Несвіч» (а.с. 10).

За таких обставин та з огляду на вищевикладені вимоги законодавства позивач мав право на земельну частку (пай) в колективній власності на землю КСП «Несвіч».

Разом з тим, звернувшись з даним позовом, одним з відповідачів позивач визначив Луцьку районну державну адміністрацію.

Згідно приписів п.1 ст.81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» внесено зміни до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» відповідно до яких підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

До повноважень районних державних адміністрацій щодо передачі земельних ділянок у власність або користування належать: передача земельних ділянок із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: ведення водного господарства; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва (ч. 3 ст.122 ЗК України).

Виходячи з зазначених правових норм слід дійти висновку, що до повноважень районних державних адміністрацій не належить розпорядження землями колективних сільськогосподарських підприємств.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

Враховуючи, що вина Луцької районної державної адміністрації у порушенні прав позивача відсутня, суд дійшов висновку, що позовні вимоги до даного відповідача є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Позивач вказує, що про порушення свого права на отримання земельної частки (паю) він дізнався з архівної довідки від 11.07.2019 року, в якій зазначено про відсутність його прізвища в переліку осіб, які мають право на земельну частку (пай) та з відповідей на його заяви, отримані від Городищенської сільської ОТГ від 31.05.2019 року та СПП «Несвіч» від 06.05.2019 року.

До суду з позовом позивач звернувся 07.11. 2019 року.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Згідно з вимогами статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Оскільки право на позов у позивача виникло ще у 1994 році, то трирічний строк позовної давності минув ще до набрання чинності ЦК України 2004 року.

Приписами ст. 80 ЦК УРСР встановлено, якщо суд не визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, то закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Посилання позивача як на поважність причин пропуску строку позовної давності на необізнаність до 2019 року про даний факт, а також необхідність матеріального забезпечення батьків-інвалідів та догляду за ними не можна вважати обґрунтованими, оскільки це не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду.

Будь-яких доказів чинення перешкод у зверненні з позовом до суду позивач не надав та не навів переконливих причин поважності пропуску строку позовної давності. Наведені ним доводи є безпідставними, оскільки позивач не довів той факт, що з 1994 року не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а тому підстави для поновлення цього строку - відсутні.

Отже, позивачем без поважних причин пропущений строк позовної давності на пред`явлення даного позову, а тому відповідно до вимог ст. 80 ЦК УРСР позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищезазначеного, та керуючись ст.ст. 10, 12, 77, 78, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Луцької районної державної адміністрації Волинської області, Городищенської сільської об`єднаної територіальної громади, Сільськогосподарського приватного підприємства «Несвіч» про визнання права на земельну частку (пай) - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05.02.2020 року

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк