Справа № 308/1420/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Кожух О.А., Куштана Б.П.,

за участі секретаря: Терпай С.М.,

за участі сторін - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 , Нікітчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Наш-Добробут» на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 14 лютого 2020 року, головуючий суддя Бедьо І.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, ТзОВ «Наш Добробут», Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, третя особа Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Керченське-Ужгород» про скасування державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, визнання недійсним договору оренди нежилого приміщення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ужгородської міської ради, Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, ТзОВ «Наш Добробут», Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, третя особа Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Керченське-Ужгород» про скасування державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, визнання недійсним договору оренди нежилого приміщення, зобов`язання вчинити дії.

12.02.2020 року позивачем подано до суду заяву про вжиття заходів щодо забезпечення позову в даній цивільній справі.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 14 лютого 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Вжито заходів забезпечення позову у даній цивільній справі шляхом накладення арешту на вбудовані приміщення площею 74,4 кв.м, об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 та забороною Ужгородській міській раді приймати рішення щодо включення вбудованих приміщень площею 74,4 кв.м, об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером 101, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , до переліку об`єктів комунальної власності, які підлягають приватизації шляхом викупу до закінчення розгляду справи судом.

Не погоджуючись з рішенням суду ТзОВ «Наш Добробут» подало апеляційну скаргу в якій просить ухвалу суду скасувати. Зокрема зазначають, що позивачем не доведено жодного права на спірний об`єкт, відсутнє будь-яке судове рішення, яке б ставило під сумнів право власності відповідача, а тому забезпечення позову є передчасним.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 149 Цивільного процесуального Кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Стаття 150 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або)грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

У п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» зазначено, що право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що вимоги стосовно забезпечення позову є обґрунтованими, законними та співмірними із заявленими позовними вимогами, а невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача.

Апеляційний суд звертає увагу, що забезпечення позову у даній справі не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання значної шкоди позивачу.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини виникли щодо позбавлення співвласників багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 , майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, та розпорядження органом місцевого самоврядування, майном, що вибуло з володіння законного власника проти його волі.

Між сторонами дійсно винник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що апелянт, аналізуючи підстави забезпечення позову, наведені в заяві про забезпечення, не погоджується з такими і переходить до доводів, що стосуються спору по суті.

При вирішенні забезпечення позову суд не розглядає спір по суті, а лише оцінює припущення сторони звернення щодо ймовірних ризиків щодо відчуження або знищення майна.

Разом з цим апелянт обходить увагою вимогу позивача щодо витребування спірних приміщень із чужого незаконного володіння на користь співвласників багатоквартирного будинку.

Так, поряд із скасуванням реєстраційного посвідчення на багатоповерховий будинок та державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, визнання недійсним договору оренди позивач звертається до суду з позовом про витребування з чужого незаконного володіння у володіння співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 нежитлових приміщень №1 площею 74,4 кв.м та № НОМЕР_1 площею 15,5 к.м.

Разом з цим позивач звернувся про вжиття заходів забезпечення позову лише щодо одного приміщення вбудованого приміщення №1 площею 74,4 кв.м., питання про відчуження якого вирішувалося Ужгородською міською радою в 2019-2020 роках.

Тож з огляду на заявлений спосіб захисту, з яким позивач звернувся до суду, суд, вважає, що такий спосіб забезпечення як заборона Ужгородській міській раді приймати рішення щодо розпорядження спірним майном є співмірним до заявлених вимог.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 374,375,381-384ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Наш-Добробут» залишити без задоволення.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 14 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 13 серпня 2020 року.

Головуючий

Судді