Дата документу 04.02.2020 Справа № 310/1912/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/1912/19 Головуючий у 1 інстанції: Білоусова О.М.
Провадження № 22-ц/807/629/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» лютого 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні та володінні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнили, до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні та володінні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що їм належить право власності на 1/4 частину кожному житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та додатково 1/2 частка домоволодіння зареєстрована за ОСОБА_2

ОСОБА_4 зареєстрований за вищевказаною адресою, проте з квітня 2011 року не мешкає у спірному будинку. З квітня 2011 року по березень 2019 року жодних позовів про вселення, усунення перешкод у праві користування спірним житлом до суду відповідач не подавав та юридично визначених правових заходів, які б свідчили про намір мешкати у будинку, не вживав. Замки з 2011 року не змінювали, особистих речей ОСОБА_4 в будинку немає.

ОСОБА_4 набув право користування житлом як член сім`ї ОСОБА_2 , оскільки був її чоловіком, але з 22.03.2011 року шлюб між сторонами розірвано, сімейні відносини були припинені, спільним побутом та сімейним життям сторони не пов`язані та відповідач добровільно покинув житло.

Наявність реєстрації відповідача не дає змогу отримати субсидію, відповідач комунальні послуги не сплачує.

На підставі зазначеного просили усунути їм перешкоди у здійсненні права користування та володіння житловим будинком, припинивши сервітут ОСОБА_4 у вигляді права користування житловим будинком АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В травні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що у зазначеному домоволодінні був зареєстрований як член сім`ї власника та проживав з 2003 року.

Приблизно 17.04.2011 року ОСОБА_2 разом зі своїм сином ОСОБА_5 , використовуючи фізичну перевагу, не пустила його додому, після чого змінила кодовий замок на хвіртці домоволодіння та всі замки від вхідних дверей, у зв`язку з чим він був вимушений тимчасово переїхати до іншого місця проживання.

В серпні 2011 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08.09.2011 року, зміненим в частині правового обґрунтування рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12.10.2011 року, у задоволенні вказаного позову було відмовлено.

Зазначав про те, що неодноразово намагався самостійно вселитися до спірного домоволодіння, у зв`язку з чим звертався до поліції. Крім того, звертався до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, але йому було відмовлено в задоволенні позову.

У 2018 році ОСОБА_2 повторно звернулась до суду із позовом про визнання його таким, що втратив право користування житлом, який рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29.08.2018 року було задоволено частково. Постановою Запорізького апеляційного суду від 15.01.2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову відмовлено.

Він не втрачав інтересу до спірного житла та наміру проживати в ньому.

З травня 2013 року по грудень 2017 року тимчасово проживав у квартирі АДРЕСА_2 , де здійснював догляд за ОСОБА_6 , яка є матір`ю його першої дружини, та яка після перенесених інсульту та інфаркту та перелому стегнової кістки потребувала постійного догляду.

На підставі зазначеного просив вселити його до домоволодіння АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_2 або інших членів їх сім`ї не чинити перешкод у користуванні домоволодінням шляхом зміни кодів на замку хвіртки або нацькування собаки та зобов`язати передати ОСОБА_4 ключі від вхідних дверей домоволодіння, вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_2 залишено без задоволення, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_4 до домоволодіння АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму сплаченого судового збору в розмірі 384,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму сплаченого судового збору в розмірі 384,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незастосування норм ст.ст. 395, 401, 405, 406 ЦК України, неправильне застосування норм ЖК України, проживання відповідача після розірвання шлюбу за різними адресами, та зазначаючи про те, що звернення відповідача до поліції не свідчать про наявність перешкод в користуванні житлом, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким їх позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 04.10.2003 року.

Шлюб між сторонами було розірвано заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду від 09 березня 2011 року, яке набрало законної сили 22.03.2011 року (а.с.82).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.2002 року, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20.09.2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 належить право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , в відповідно 3/4 частки та 1/4 частка (а.с. 11, 15-16).

Згідно копії довідки відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бердянської міської ради № 10146 від 09.08.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 (а.с. 21).

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За приписами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з частиною другою статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлений цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що з 2003 року ОСОБА_4 проживав у спірному домоволодінні, набув право користування спірною нерухомістю як член сім`ї чоловік ОСОБА_1 на підставі ч. 1 ст. 405 ЦК України,

Отже, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не доведено обставин, передбачених ч. 2 ст. 406 ЦК України, для припинення сервітуту за рішенням суду на вимогу власника майна.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

За приписами ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст. 156, 157 ЖК Української РСР.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява № 30856/03) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Необхідність і пропорційність підстав для виселення колишнього чоловіка, який з 2002 року проживає у спірній квартирі, позивачкою не доведено.

Встановивши наявність конфлікту між колишнім подружжям, вимушене тимчасове переселення ОСОБА_4 до його колишньої тещі (матері першої дружини) для здійснення за нею догляду, невизнання позивачами права відповідача на користування спірним житлом та чинення перешкод у користуванні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у первісному позові та підставність захисту прав ОСОБА_4 шляхом його вселення у спірне майно.

Встановлені судом першої інстанції обставини підтверджуються рішеннями апеляційного суду Запорізької області від 12.10.2011 року, Запорізького апеляційного суду від 15 січня 2019 року.

Скасовуючи рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 серпня 2018 року, яким суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 не довела, що не проживання відповідача у частині її домоволодіння було добровільним, і що вона не створювала перешкод відповідачу у користуванні житловим приміщенням, в тому числі шляхом заміни замків вхідних дверей. При цьому, посилаючись як на підставу звернення до суду, та зазначаючи про те, що у зв`язку з реєстрацією відповідача, вона вимушена сплачувати за нього комунальні послуги, жодних розрахунків в цій частині не надає і вимог про стягнення з відповідача зазначених коштів не заявляє (а.с.29-30).

Звертаючись до суду з позовом від 18 березня 2019 року, позивачі посилались на те, що відповідач не проживає в будинку та не надає декларацію про доходи, а тому вони позбавлені можливості оформити субсидію, доказів на підтвердження цих обставин не надають. В матеріалах справи відсутні докази звернення позивачів до відповідача з вимогою надати декларацію про доходи, або кошти для оплати комунальних послуг. При цьому, посилаючись як на підставу звернення до суду, та зазначаючи про вказані обставини, будь-яких позовних вимог до відповідача про стягнення з відповідача коштів, надання документів для оформлення субсидії не заявляють.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 у 2012 році звертався до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, посилаючись на ті обставини, що за час спільного проживання у домоволодінні по АДРЕСА_3 теперішній час АДРЕСА_1 ).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 лютого 2013 року у справі №801/1365/2012 відмовлено в задоволенні позовуОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. При цьому зазначеним рішенням встановлено, що самовільне будівництво споруд, зокрема, двоповерхового жилого будинку «З» з мансардою, веранди «з» та тамбуру «з1» на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 ) відбулося під час спільного проживання подружжя у зареєстрованому шлюбі (а.с.13-14).

Отже, правильно встановивши обставини справи, суд помилково застосував норми матеріального права, зокрема положення статей 71,72 ЖК України, які не підлягали застосуванню та не застосував норми матеріального - ст.ст. 405, 406 ЦК України, на які позивачі за первісним позовом посилались в уточненій позовній заяві.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 357/7940/16-ц є безпідставним, оскільки із змісту вказаної постанови вбачається, що особа, яка підлягала виселенню, мала інше житло для проживання, на відміну від ОСОБА_4 , у якого відсутнє у власності будь-яке інше житло для проживання, окрім спірного домоволодіння, тобто фактичні обставини справ є різними.

Матеріалами справи не підтверджено наявність у відповідача іншого житла.

Отже, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судомнорм ЖК України та незастосування судом норм матеріального права зокрема ст.ст. 405, 406 ЦК України знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2019 року в справі №702/101/18, також не підлягають застосуванню у вказаній справі, оскільки в цій постанові касаційний суд посилається на аналогічні висновки, викладені в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц. Разом із тим, в справі №243/7004/17-ц відповідачка спільно з власником спірної квартири ніколи не проживала, не була членом сім`ї власника та спільним побутом із ним не була пов`язана, на відміну від взаємовідносин сторін у справі, що переглядається.

Щодо висновків суду в частині задоволення зустрічних позовних вимог про вселення ОСОБА_4 до спірного домоволодіння, колегія суддів вважає їх такими, що відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги в частині незастосування судом першої інстанції норм матеріального права, на які позивачі посилались в уточненій позовній заяві, а саме: ст. 406 ЦК України, та помилкове застосування судом норм ст.ст.71,72 ЖК УРСР, які не підлягали застосуванню, знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду, а тому рішення суду згідно з п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав для відмови в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374,376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 листопада 2019 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови в задоволенні позову позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні та володінні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 лютого 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова