Справа № 525/355/16-ц
Провадження №6/525/5/2020 У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05.02.2020 року Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді Хоролець В.В., при секретарі Хоменко М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «НьюФайненс Сервіс» (ТзОВ «НВС») в особі представника Пилата Тараса Івановича про поновлення строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання, -
Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 09.01.2020 року вищевказану заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью файненс сервіс» було прийнято до судового розгляду, який був призначений на 05.02.2020 року (а.с.134).
В судове засідання учасники справи не з`явилися, вони належним чином сповіщалися про день і час розгляду заяви, відповідач не отримує судові повістки за адресою, яка наявна в матеріалах справи, представник заявника раніше подавав заяву про підтримання доводів заяви та про розгляд справи за його відсутності, тому суд проводить судове засідання з урахуванням положень ч.2 ст.247 ЦПК України. Згідно ч.3 ст.433 ЦПК України неявка учасників справи не є перешкодою для вирішення питання про поновлення пропущеного строку.
Суд, розглянувши заяву ТОВ «Нью файненс сервіс» про поновлення строку пред`явлення виконавчих листів Великобагачанського районного суду Полтавської області до виконання по справі № 525/355/16-ц, детально дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що заява ТОВ ««Нью файненс сервіс» про поновлення строку пред`явлення виконавчих листів до виконання підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).
Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.433 ЦПК України, у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Заява про поновлення пропущеного строку для предявлення виконавчого документа, виданого іншими органами (посадовими особами), подається до суду за місцем виконання відповідного рішення. Заява розглядається в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Їх неявка не є перешкодою для вирішення питання про поновлення пропущеного строку. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк. Про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання суд постановляє ухвалу.
На думку заявника, поважними причинами можуть бути обставини, які свідчать про відсутність у заінтересованої особи об`єктивної можливості подати виконавчий документ до виконання у встановлені законом строки.
Виконання судових рішень покладено законом на Державну виконавчу службу України, а порядок виконання визначений Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник (ч.1 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження»). Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ (ч.2 цієї статті).
Відповідно до положень ч.1 ст.11 даного Закону, строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом встановлюються виконавцем. Згідно частини другої цієї статі, будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом. Системний аналіз положень ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» та юридична конструкція цієї норми вказує на те, що первинно строки у виконавчому провадженні визначаються законом, а у разі, якщо такі строки не визначені законом, то тільки тоді вони встановлюються виконавцем.
Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05.10.2016 року, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісії по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Крім цього, відповідно до ч.5 розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Тобто, системний аналіз вищевказаним норм матеріального права вказує на те, що в даному випадку, ураховуючи норми прийнятого 02.06.2016 року Закону України «Про виконавче провадження» щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, повинні застосовуватися правила, визначені положеннями ч.1 ст.12 даного Закону. При цьому, в даній нормі ці процесуальні строки визначені саме Законом, відповідно, строки не можуть визначатися виконавцем, оскільки вони чітко визначені Законом.
В контексті забезпечення дотримання принципів Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задля утвердження верховенства права та європейських підходів до розуміння прав людини, 23 лютого 2006 року Верховною Радою України було прийнято Закон України №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Основними цілями даного Закону є застосування практики Європейського суду з прав людини з метою забезпечення виконання рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України та впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом України №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».
Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Положення статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплюють право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» наголосив на гарантоване ст.6 Конвенції «право на суд», яке повинно розцінюватися не лише в аспекті права особи звернутися до суду за захистом своїх прав, а і як обов`язковість до виконання судового рішення. Тому, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина судового процесу з метою забезпечення положень статті 6 («права на суд»).

В цьому контексті системний аналіз ряду рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Алпатов та інші проти України», «Варава та інші проти України», «Робота та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України», якими було встановлено порушення п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого протоколу до конвенції з огляду на порушення права на виконання рішення суду протягом розумного строку) також засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що в повній мірі узгоджується з положеннями ст.124 Конституції України.

У пунктах 18,23 рішення Європейського суду з прав людини від 12.05.2011 року у справі «Лінісвіцька проти України» Судом визначено, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні, у зв`язку з чим виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом, а його тривалість має досягати цілей, визначених у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожної особи на розгляд його справи упродовж розумного строку; виконавча служба, яка здійснює виконання остаточного рішення, має закінчити провадження без зволікань.

Також, у справі «Шмалько проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «право на звернення до суду було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося. Було б незрозуміло, якби ст.6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі (справедливий, публічний і швидкий розгляд), і водночас не передбачала виконання судових рішень»).

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини щодо виконання судового рішення, суд вважає, що причини пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання в межах даної справи є поважними, а рішення суду до даного часу залишається не виконаний, тому, в сукупності викладеного заява стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю «НьюФайненс Сервіс» (ТзОВ «НВС») про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання підлягає задоволенню в межах доводів даної заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.19,124 Конституції України, ст.ст.1,2,11,12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які викладені у постанові №8 від 25.09.2015 року «Про узагальнення практики розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах», ст.ст.4,11,12,13,18,76-80,81,83,89,259,258-261,263-265,353,433 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «НьюФайненс Сервіс» (ТзОВ «НВС») про поновлення строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання по цивільній справі № 525/355/16-ц за позовом ТОВ «Факторингова компанія «Рантьє» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором - задовольнити.

Поновити Товариству з обмеженою відповідальністю «НьюФайненс Сервіс» (ТзОВ «НВС») строк для пред`явлення виконавчих листів Великобагачанського районного суду Полтавської області до виконання по цивільній справі №525/355/16-ц, якими суд рішенням від 23.06.2016 року вирішив: «Стягнути з ОСОБА_1 , 1960 року народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою с. Радивонівка Великобагачанського району Полтавської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантьє» заборгованість станом на 21 березня 2016 року відповідно до укладеного договору №Р24.178.73111 від 23 травня 2014 року в сумі 41638 (сорок одна тисяча шістсот тридцять вісім) грн. 35 коп., з них: заборгованість за тілом кредиту - 29818 грн. 95 коп., заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями 11819 грн. 4 коп.» та «Стягнути з ОСОБА_1 , 1960 року народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою с. Радивонівка Великобагачанського району Полтавської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантьє» судові витрати в сумі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.».

Відповідно до п.п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, ухвалу може бути оскаржено протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Великобагачанський районний суд Полтавської області. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення особі відповідної ухвали суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст ухвали суду складений 10.02.2020 року.

Суддя В.В.Хоролець