ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/756/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/1007/19 Категорія: 304090000 Смоляр О. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 року м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
судді секретарСіренко Ю.В., Гончар Н.І. Попова М.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12.02.2020 (ухвалене у залі судових засідань Черкаського районного суду об 11 год. 46 хв., повний текст складено 17.02.2020, суддя в суді першої інстанції Смоляр О.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

у квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь 9000 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на день подачі позову становить 240424,85 грн., проценти в сумі 15840 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на день подачі позову становить 423147,73 грн., індекс інфляції з червня 2017 року по квітень 2019 року в сумі 48493, 52 грн. та 3% річних з 27.06.2017 по 18.04.2019 в сумі 13061,94 грн.

В обґрунтування вказав на те, що 27.03.2017 між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики за яким останній отримав у позику 9000,00 доларів США для розвитку сімейного бізнесу, які згідно п.2 договору зобов`язався повернути до 27.10.2017. Позику надано під 8% від суми позики щомісячно згідно п.3 договору. Цей договір посвідчено нотаріально державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., про що в реєстрі зроблено 27.03.2017 запис №1-660. Договір укладався за письмової згоди дружини позичальника ОСОБА_3

09.11.2017 сторони договору підписали доповнення до договору позики і за взаємною згодою вирішили продовжити дію договору позики на один місяць, тобто до 27.11.2017. Інші умови договору залишились незмінними. 03.01.2018 сторони підписали ще одне доповнення до договору позики і за взаємною домовленістю продовжили термін дії позики до 27.01.2018.

На виконання умов п.3 договору позики відповідач виплатив ОСОБА_1 27.04.2017 та 27.05.2017 проценти в сумі 1440 доларів США.

Так як на даний момент одержані в позику кошти відповідач не повернув, на думку позивача, наявні підстави для стягнення з позичальника та його дружини солідарно тіла позики, нарахованих за умовами договору відсотків, індексу інфляції та 3 % річних на підставі ст.625 ЦК України, вимоги про що становлять предмет спору у справі.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 12.02.2020 позовні вимоги у справі задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9000 доларів США основного боргу за договором позики від 27.03.2017, що в гривневому еквіваленті станом на момент подачі позову становить 240424,85 грн., проценти за період з 27.03.2017 по 23.04.2019 в сумі 15840 доларів США, що в гривневому еквіваленті на момент подачі позову становить 423147,73 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 6635,46 грн.

В іншій частини позовних вимог відмовлено.

Суд виходив з того, що саме зазначені суми відповідають положенням укладеного між сторонами справи договору позики. Також суд зауважив, що розмір відсотків сторони договору позики визначили самостійно, отже відсутні підстави для їх нарахування у порядку ст.625 ЦК України. Так як предмет позики становить іноземна валюта, то не можливо до вимог про стягнення відповідного боргу застосувати положення про нарахування інфляційних втрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції в частині стягнення 9000 доларів США основного боргу та процентів в сумі 15840 доларів США, відповідач ОСОБА_2 подав 13.03.2020 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість таких висновків суду, просить рішення суду першої інстанції скасувати в наведеній частині та новим рішенням стягнути з нього на користь позивача 7680 доларів США тіла позики та 1126,40 доларів США відсотків. Зазначає, що у договорі позики вказано про право позикодавця на нарахування відсотків в розмірі 8% річних, а відповідні виправлення в примірник договору, який знаходиться на зберіганні в нотаріуса та який досліджував суд, протиправно внесено без відома скаржника, як сторони цього договору. Отже позикодавець має право на нарахування відсотків в загальній сумі 1126,40 доларів США станом на 27.03.2019. Крім того, позивач отримав від позичальника 27.04.2017 та 27.05.2017 по 720 доларів США. До суми кожної розписки входить 60 доларів США на погашення відсотків та 660 доларів США на погашення тіла позики. Отже борг по тілу позики на момент подачі позову становить 7680 доларів США. Зазначених обставин суд першої інстанції при вирішенні спору у справі не врахував.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просив ріше6ння суду першої інтонації залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Отже предметом апеляційного перегляду в цій справі є рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_2 9000 доларів США основного боргу та процентів в сумі 15840 доларів США, з приводу чого подано апеляційну скаргу, що обумовлює також обсяг фактичних обставин, які встановлюються при апеляційному перегляді справи.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що 27.03.2017 між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір позики, за яким останній отримав у позику 9000,00 доларів США, що еквівалентно 244121,03 грн. (п.1 договору), які зобов`язався повернути до 27.10.2017, строк позики становить 7 місяців (п.2 договору).

За умовами п.3 договору відсоткова ставка по сумі позики встановлена в розмірі 8% місячних. Проценти виплачуються щомісяця, 27 числа до повернення позики (п.4 договору).

Цей договір посвідчено 27.03.2017 державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за №1-660.

Крім того, на примірнику договору позики від 27.03.2017, що міститься в державного нотаріуса, який його посвідчив, в п.3, який регламентує розмір відсоткової ставки, закреслено слово річних та зроблено напис місячних. Також на договорі міститься запис про те, що закреслене річних не читати, виправленому на місячних - вірити, який скріплено підписом державного нотаріуса починок Ю.В. та печаткою державної нотаріальної контори.

09.11.2017 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписали доповнення до договору позики і за взаємною згодою вирішили продовжити строк його дії на один місяць, тобто до 27.11.2017.

03.01.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписали ще одне доповнення до договору позики і за взаємною домовленістю продовжили строк його дії до 27.01.2018.

На виконання взятих за себе договірних зобов`язань, відповідач ОСОБА_2 виплатив позивачу ОСОБА_1 27.04.2017 та 27.05.2017 кошти в сумі 1440 доларів США, що підтверджується розписками від 27.04.2017 та від 27.05.2017.

Такими є фактичні обставини, встановлені судом при розгляді цієї справи. Правовідносини, які виникли між сторонами на їх підставі мають наступне правове регулювання.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Також за положеннями ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Факт одержання в позику коштів у сумі 9000 доларів США від позивача скаржник у справі не оспорює, як і наявність у нього обов`язку по їх поверненню. Однак скаржник стверджує про те, що розмір відсоткової ставки за користування позикою сторони договору визначили як 8 % річних, а не 8% у місяць, як встановив суд, у зв`язку з чим повернуті позичальником по договору кошти в загальній сумі 1440 доларів США спрямовані на погашення тіла позики, а не лише на сплату відсотків. З цих підстав скаржник вважає, що його заборгованість по тілу позики становить 7680 доларів США. Також ці доводи лежать в основі тверджень скаржника про невірне обрахування судом заборгованості по відсотках за користування позикою.

Однак з такими доводами апеляційний суд не погоджується.

Так строк позики в договорі від 27.03.2017 його сторони визначили тривалістю 7 місяців.

Крім того, сплачені позичальником по договору кошти в сумі 1440 доларів США є погашенням відсотків за користування позикою за два місяці (за умовами договору це становить саме 720 доларів у місяць), що також підтверджує правильність висновків суду в цій справі.

Примірник договору позики, який зберігається у державного нотаріуса, що його посвідчив, за умовами п.15 договору позики від 27.03.2017 є оригіналом, отже зроблені при його оформленні застереження нотаріуса щодо змісту договору, які скріплено підписом нотаріуса, печаткою державної нотаріальної контори та не ставляться під сумнів обома сторонами, належним чином відображають зміст договірних правовідносин сторін у справі.

Апеляційні доводи правильності таких висновків взагалі не спростовують.

Отже суд першої інстанції вірно вказав на те, що з позичальника на користь позикодавця слід стягнути 9000 доларів США тіла позики, які останній не повернув всупереч взятих на себе договірних зобов`язань.

Одночасно, апеляційний суд враховує, що згідно актуального правового висновку ВП ВС від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, вбачається таке.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору позики та доповнень до нього в цій справі сторони погодили щомісячну сплату відсотків за позикою за період часу з 27.03.2017 по 27.01.2018, тобто за 10 місяців.

Відтак, у межах строку позики відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві тіло позики і сплачувати відсотки щомісячними платежами до 27 числа кожного місяця. Та сплатив боржник відсотки за цей період лише двічі - 27.04.2017 та 27.05.2017.

Отже припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку позики.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики.

Таким чином відсотки у розмірі, визначеному договором позики, мають нараховуватися лише протягом строку дії цього договору, тобто в цій справі з 27.03.2017 по 27.01.2018, отже розмір відповідної заборгованості по відсоткам складає 7200 доларів США, а висновки суду першої інстанції про можливість нараховувати відсотки за умовами договору поза межами строку його дії є такими, що суперечать вимогам ст.1048 ЦК України.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12.02.2020 слід змінити у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права - ст.1048 ЦК України, в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків за користування позикою та стягнення судового збору, вказавши, що до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає 7200 доларів США заборгованості по відсоткам за користування позикою.

Також на підставі ст.141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь державного бюджету слід стягнути 4327,02 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, що становить 1% від розміру задоволених позовних вимог. Витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, як 150 % від судового збору, що мав бути сплачений в суді першої інстанції, слід залишити за скаржником.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12.02.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - змінити в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків за користування позикою та стягнення судового збору, вказавши, що до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає 7200 доларів США заборгованості по відсоткам за користування позикою.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь державного бюджету 4327,02 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за скаржником.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 17.08.2020.

Суддя-доповідач

Судді