П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Єдиний унікальний номер 264/3386/15-ц

Номер провадження 22-ц/804/2302/20

18 серпня 2020 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.,

суддів Пономарьової О.М.

Ткаченко Т.Б.

секретар Сікора М.М.

сторони:

скаржник акціонерне товариство Комерційний Банк

«ПриватБанк»

заінтересовані особи державний виконавець Кальміуського відділу державної

виконавчої служби у місті Маріуполі Східного

міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.

Харків) Черниш О.І.

Губатюк Дмитро Миколайович

розглянувши у відкритому судовому засіданні, з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2020 року, у складі судді Іванченко А.М.,

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2020 року представник акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»( далі АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, в обґрунтування якої посилався на те, що 22.06.2015 року рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя, було стягнуто з ОСОБА_1 на користь заявника заборгованість за кредитним договором № MR14GK04000046 від 26.12.2006 року у розмірі 254686,57 грн., за яким 03.07.2015 року судом було видано виконавчі листи та 28.08.2019 року за заявою стягувача постановою державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Черниш О.І. було відкрито виконавче провадження № 59897357. 20 січня 2020 року постановою державного виконавця прийнято до свого провадження вказане виконавче провадження. Станом на 12.03.2020 року рішення суду від 22.06.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості не виконано, дії щодо примусового виконання не проводяться, заходи примусового виконання не здійснюються, хоча за боржником рахується у власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Державний виконавець проігнорував вимоги «Інструкції з організації примусового виконання рішень», бо не вжив заходів з розшуку майна боржника, на яке можна звернути стягнення, не вчиняв дії щодо звернення стягнення на майно, що належить боржнику, не провів опис такого майна та його оцінку. не проведені інші дії для повного виконання рішення суду.

Просив суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Черниш О.І., у рамках виконавчого провадження №59897357, зобов`язавши усунути порушення та здійснити необхідні дії за Законом України «Про виконавче провадження» щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника.

Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2020 року відмовлено в задоволенні скарги АТ КБ «Приватбанк» на бездіяльність держаного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Черниш О.І.

Не погоджуючись з даною ухвалою, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду скасувати, задовольнити його скаргу на бездіяльність державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Черниш О.І. в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно застосував до спірних правовідносин вимоги ст. 9 ЗУ "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", оскільки відповідно до судової практики, дані норми закону застосовуються у випадку примусового виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки або виконання виконавчого напису нотаріуса, а не щодо виконання рішень суду про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Так, у постанові Верховного суду від 03 березня 2018 року у справі №908/1245/15-г зазначено, що коли державний виконавець вчиняє дії на виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, а судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, то при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях державного виконавця порушень слід виходити із загальних норм Закону України "Про виконавче провадження".

У свою чергу, норми ЗУ "Про виконавче провадження "(ч. 1,2,5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» ) передбачають право державного виконавця щодо звернення стягнення на майно боржника, яке полягає у його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Державний виконавець не вжив заходів щодо розшуку майна боржника, на яке можна звернути стягнення та порушив строки, передбачені ч. 8ст. 48 ЗУ "Про виконавче провадження" щодо періодичності встановлених законом строків проведення виконавчих дій.

До того, ж , вважає, що висновок суду про можливість застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є передчасним, оскільки даним законом визначено обов`язкові умови, з`ясування і встановлення яких є необхідними для його застосування, а матеріалами справи не підтверджено, що боржник не має іншого нерухомого майна у власності та що вказане нерухоме майно використовується боржником як постійне місце проживання. Актом державного виконавця від 06.09.2019 року зафіксовано, що боржник за адресою не проживає, встановити місце його мешкання неможливо.

Окрім того, ч. 4 ст. 50 ЗУ "Про виконавче провадження" визначено, що арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення. Опис та арешт майна здійснюється не пізніше як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. Однак, в порушення вказаної норми, державним виконавцем не проведений опис та не накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

АТ КБ «ПриватБанк та заінтересовані особи, про дату, час і місце розгляду справи апеляційним судом повідомлені належним чином, у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, державна виконавча служба Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надала клопотання про розгляд справи за їх відсутність.( а.с.108)

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що розгляд справи двічі відкладався за клопотанням представника АТ КБ «ПриватБанк та тридцяти денний строк для розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду спливає 19.08.2020 року (ч.1 ст. 371 ЦПК України), та сторони не заявляють клопотання про продовження строків розгляду справи, підстав для відкладенням розгляду справи не має.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення повністю відповідає.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги , судова колегія зважує на таке.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України N 11-рп/2012 від 25.04.2012).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.97).

За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії").

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачені цим законом заходів щодо примусового виконання рішень неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно зі статтею 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 2 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 ЗУ України «Про виконавче провадження»).

Державний виконавець (виконавець) зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на примусовому виконанні Кальміуського ВДВС у місті Маріуполі з 28.08.2019 року перебуває виконавче провадження № 59897357 з примусового виконання виконавчого листа № 264/3386/15-ц від 03.07.2015 року, виданого Іллічівським районним судом м. Маріуполя про солідарне стягення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 26.12.2006 року у розмірі 254686,57 грн., а також судові витрати у розмірі 2697,51 грн., за яким 28.08.2019 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.( а.с. 7,9)

Згідно наказу Міністерства юстиції України №4053/5 від 17.12.2019 року було змінено підпорядкування та перейменування відділу Кальміуського ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області на Кальміуський ВДВС у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

В рамках виконавчого провадження №50791236 щодо примусового виконання відповідного виконавчого листа державним виконавцем було винесено постанову про арешт рухомого майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.( а.с.37)

За інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що боржнику належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка є іпотечним майном та перебуває в іпотеці в АТ КБ «Приватбанк».( а.с. 15-17)

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та заяви стягувача встановлено, що за боржником зареєстрована однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка є іпотечним майном та перебуває в іпотеці в АТ КБ «Приватбанк». На квартиру накладена заборона відчуження згідно договору іпотеки. ( а.с. 15-17)

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно у боржника ОСОБА_1 інше нерухоме житлове майно відсутнє. Загальна площа однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , складає 22,9 кв.м.

Згідно витягу з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно, актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень, майно боржника у вигляді квартири АДРЕСА_1 обтяжене арештом та забороною його відчуження на підставі постанови державного виконавця Іллічівського ДВС м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 26.05.2016 року, та даний арешт є актуальним. ( а.с. 36)

В ході примусового виконання виконавчого провадження державним виконавцем 29.08.2019 року було зроблено запити до МВС, ДПС, ПФУ для виявлення зареєстрованого за боржником нерухомого майна, земельних ділянок, транспортних засобів та виявлення наявності відкритих рахунків боржника в установах банків, його місце роботи. Відповідні запити зроблені державним виконавцем 09 грудня 2019 року, 23 березня 2020 року (а.с. 41,42, 45-46)

Згідно відповідей ДПС, ПФУ боржник не працює, пенсію не отримує, відкритих рахунків в установах банків не має, згідно відповіді ІС ДП «НАІС» в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби. ( а.с. 38,39, 41-42, 45-46)

23.02.2017 р. державним виконавцем винесено подання про оголошення розшуку боржника ОСОБА_1 яку спрямовано на адресу Іллічівського райсуду м. Маріуполя. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 18.04.2017 року у задоволені подання про розшук боржника ОСОБА_1 відмовлено.(справа№ 264/3386/15-ц)( а.с. 48-49)

За поданням державного виконавця від 04.07.2017 року, ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 03.08.2017 року тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України до моменту фактичного виконання зобов`язань, покладених на нього відповідно до виконавчого листа № 264/3386/15-ц від 03.07.2015 року.( а.с. 50-53)

07.09.2017 року оригінал даної ухвали з супровідним листом було направлено до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної Прикордонної служби. 17.10.2017 року на адресу Кальміуського ВДВС м. Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області надійшла відповідь з Державної Прикордонної Служби, про те що відомості стосовно ОСОБА_1 , 05.10.2017 року введено до бази даних Державної Прикордонної служби України.

При виході державного виконавця за адресою: АДРЕСА_1 , було встановлено, що боржник за даною адресою на даний час не мешкає. Майно, на яке можливо звернення стягнення, не виявлено, про що складено відповідний акт державного виконавця Черниш О.І. від 06.09.2019 року ( а.с.40)

Станом на час розгляду скарги судове рішення щодо стягнення грошових коштів за виконавчим листом № 264/3386/15-ц від 03.07.2015 року, виданого Іллічівським районним судом м. Маріуполя, не виконане.

Відмовляючи у задоволені скарги, суд виходив з того, що державний виконавець діяв в межах закону, та його дії в рамках виконавчого провадження, відкритого з метою примусового виконання рішення суду про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 боргу на користь заявника за договором кредитування на загальну суму 257384,08 грн., відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Судова колегія погоджується з такими висновками суду.

Переглядаючи доводи АТ КБ «Приватбанк», які зводяться до того, що дані правовідносини регулюються виключно нормами закону України «Про виконавче провадження», які держаний виконавець неналежно виконував, та у даному випадку суд не міг застосувати приписи ст.9 закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» судова колегія суддів зважує на таке.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до статті даного 10 Закону заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з пунктом 6 частини третьої статті 18 Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (стаття 48 Закону).

Положеннями статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною 7 цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Звернення стягнення на майно і звернення стягнення на предмет іпотеки не завжди співпадають за предметом обтяження.

Оскільки статтею 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

У свою чергу, коли державний виконавець вчиняє дії на виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, а судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, то при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях державного виконавця порушень слід виходити із загальних норм Закону № 1404-VIII, тобто Закону України «Про виконавче провадження».

Така правова позиція викладена постанові Верховного Суду від 03 березня 2018 року у справі № 908/1245/15-г.

Відповідно до ст. ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», чинного з 15 жовтня 2014 року, протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України та перебуває в іпотеці, зупиняється дія ст. 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), ст. 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), ст. 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), ст. 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України «Про іпотеку».

Закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.( ч. 4 даного закону)

З матеріалів справи вбачається, що квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_1 та перебуває в іпотеці заявника, розташована в м. Маріуполі, який включено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р.

У свою чергу, відповідно до частини першої статті 61 Закону України "Про виконавче провадження" реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Згідно з частиною другою статті 61 цього Закону порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.

Згідно Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого Міністерством юстиції України 29.09.2016 за № 2831/5, реалізація майна в межах виконавчого провадження здійснюється відповідно до указаного Порядку, згідно з яким реалізація майна здійснюється шляхом проведення організатором електронних торгів або торгів за фіксованою ціною (пункт 2 розділу I Порядку).

У цьому Порядку терміни вживаються в таких значеннях: арештоване майно - рухоме або нерухоме майно боржника (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 Закону України від 02 червня 2016 року N 1404-VIII "Про виконавче провадження"), на яке звернено стягнення і яке підлягає примусовій реалізації.

Електронні торги - продаж майна за принципом аукціону засобами системи електронних торгів через вебсайт, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.

Отже, відчуження майна боржника в порядку виконання виконавчого провадження на електронних торгах є примусовим відчуженням майна іпотекодавця за ініціативою державного виконавця у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої саме Законом України "Про виконавче провадження", та дані норми закону мають узгоджуватись зі ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», та це не суперечить судовій практиці, на яку посилається апелянт.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Отже, з аналізу наведеної норми права свідчить, що під час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, яке зареєстроване як забезпечення за споживчим кредитом, якщо в боржника відсутнє інше житло або його загальна площа перевищує 140 м2 для квартири або 250 м2 для житлового будинку.

Предметом кредитного договору у даній справі є споживчий кредит у розмірі 15000,00 доларів США, площа належній боржнику квартири, в якій він зареєстрований, - 22,9 кв.м. Згідно матеріалів справи у ОСОБА_1 відсутнє інше майно.

Верховний Суд України у постанові від 09 вересня 2015 року у справі N 6-483цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого поняття "мораторій" у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 цього Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Тобто, дії даного закону унеможливлюють вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.(Така правова позиція викладена у поставові Верховного Суду від 26.12.2018 року у справі № 758/10605/14-ц, провадження № 61-12119св18)

За таких обставин, оскільки судом встановлено, що нерухоме житлове майно загальною площею 22,9 кв.м., яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 за споживчим кредитом в іноземній валюті, наданим йому кредитною установою АТ КБ «Приватбанк», та яке є постійним місцем проживання боржника та за відсутні відомостей щодо наявності іншого житла у ОСОБА_1 , суд прийшов до вірного висновку про відсутність підстав на даний момент у держаного виконавця здійснювати реалізацію цього майна та його дії відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи заявника, що згідно акту державного виконавця за наслідками виходу за місцем проживання боржника, виявлено, що він не проживає у даному приміщенні, не спростовують висновків суду.

За визначенням ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місцем проживання громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 затверджено Правила реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру реєстрації місця проживання.

Згідно ч. 7 даних Правил, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Як вбачається з матеріалів справи, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 .

Отже, якщо інше не спростоване, постійним місцем проживання боржника є саме дана квартира, площа якої менш за 250 кв.м.

Доводи АТ КБ « Приватбанк» про бездіяльність дій державного виконавця, оскільки він не здійснив опис та не наклав арешт на квартиру, що перебуває в іпотеці, не є слушними з оглядом на наступне.

Згідно письмових пояснень заінтересованої сторони -державного виконавця Черниш О.І., які не заперечується іншими учасниками виконавчого провадження, згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень виконавчий лист №264/3386/15-ц, виданий Іллічівським райсудом м. Маріуполя 03.07.2015 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № МR14GК04000046 від 26.12.2006 року у розмірі 254686,57 грн. було декілька разів повернуто стягувачу : ВП .10.2017 року, ВП .03.2019 року, ВП .06.2019 року. Всі виконавчі провадження були завершені згідно п.5 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 3 ст. 37 даної статті, арешт з майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу лише на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті, та не стосується п.5 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» .

Як вбачається, з матеріалів справи, згідно витягу з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно, актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень, майно боржника у вигляді квартир АДРЕСА_1 обтяжене арештом та забороною його відчуження на підставі постанови державного виконавця від 26.05.2016 року та даний арешт не скасований. (а.с. 36), отже, доводи стягувача, що державний виконавець повинен в рамках даного виконавчого провадження повторно накладати арешт на дану квартиру, є помилковими.

Відповідно до витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, державним виконавцем накладений арешт на все рухоме майно боржника, який є також актуальним. ( а.с. 37)

Крім того, відповідно до ч.7 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» у раз, якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника.

Якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону, тобто виносить постанову про опис та арешт майна боржника.

Отже, майно, яке підлягає арешту без проведення його опису, зазначено у ч. 7 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", та ним є кошти боржника, що знаходяться на рахунках боржника у банках, інших фінансових установах, а також конкретне майно боржника, зазначене в заяві стягувача, право власності або інші майнові права боржника, дані на яке наявні в електронних державних базах даних та реєстрах.

Оскільки відповідно до письмової заяви АТ КБ «ПриватБанк» про відкриття виконавчого провадження на адресу Кальміуського ВДВС м. Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області від 22.08.2019 року за номером № 65 стягувач вказує конкретне майно боржника у вигляді квартири АДРЕСА_1 , та просить накласти арешт саме на це майно та заборону його відчуження, то підстав повторно описувати дане майно у державного виконавця не було. (а.с.33)

У свою чергу, іншого майна, державним виконавцем не було виявлено, про що свідчать письмові документи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що держаний виконавець діяв у межах закону, та підстав вважати, що він проявив бездіяльність при виконанні судового рішенням, не має.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 19 серпня 2020 року.

Судді: Г.Л. Гаврилова

О.М. Пономарьова

Т. Б. Ткаченко