З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"03" лютого 2020 р. м. Жмеринка
Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області
в складі головуючого судді Шепеля К.А.,
за участю секретаря судового засідання Зданевич Г.Л.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 4 Жмеринського міськрайонного суду справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
приходить до такого.
20 траня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з цим позовом і просила позбавити відповідача ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 (а.с.2-3). Свої позовні вимоги мотивувала тим, що згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 2 лютого 2012 року вона є власником вищевказаного житлового приміщення. Відповідач є її колишнім чоловіком, зареєстрований у цьому приміщенні, однак тривалий час не проживає. На тлі неприязних стосунків відповідач вчиняє сварки, відмовляється добровільно знятись з реєстрації в належному позивачу житловому приміщенні, що в свою чергу перешкоджає позивачу в повній мірі здійснювати своє право власності на належне їй майно.
На підтвердження своїх позовних вимог позивач надала копію рішення Жмеринського міськрайонного суду про розірвання шлюбу з відповідачем, копію свідоцтва про право на спадщину за законом, копію витягу про державну реєстрацію прав, копії листів Жмеринського ВП щодо розгляду заяв ОСОБА_2 про вчинення відповідачем адміністративних правопорушень, копію довідки квартального комітету щодо реєстрації відповідача в належному позивачу житлі.
В судовому засіданні представник позивача уточнив позов і просив визнати відповідача таким, що втратив право користування належним позивачці житловим будинком.
Позиція відповідача.
Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце його проведення, відзиву на позов не подав.
Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.
Справа передана до провадження судді 20 травня 2016 року, що видно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями (а.с.18).
Ухвалою від 3 червня 2016 року відкрито провадження у справі (а.с.23).
Ухвалою від 29 липня 2016 року справа призначена до судового розгляду (а.с.34).
Ухвалою від 10 серпня 2016 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по справі за позовом ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна, набутого позивачем та відповідачем за час спільного проживання, спільною сумісною власністю та його поділ (а.с.44).
Ухвалою від 27 листопада 2019 року поновлено провадження у цій справі (а.с.51).
Ухвалою від 3 лютого 2020 року відповідно до частини першої статті 281 ЦПК України постановалено проводити заочний розгляд справи (а.с.83).
Встановлені судом обставини та зміст спірних правовідносин.
Досліджуючи факти та питання права, що лежать в основі спору, суд встановив, що відповідно до копії рішення Жмеринського міськрайонного суду шлюб між сторонами розірвано 5 квітня 2016 року (а.с.6).
Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом та копії витягу про державну реєстрацію прав, позивачу належить житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.8).
Відповідно до копій листів Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області в період січня - квітня та червня 2016 року позивач неодноразово зверталась до поліції з приводу вчинення відповідачем неправомірних дій, зокрема, щодо сімейних сварок та вчинення насильства в сім`ї (а.с.9-14, 29).
Згідно з копією довідки квартального комітету "Петрівка" від 25 квітня 2016 року відповідач значиться зареєстрованим по АДРЕСА_1 , однак не проживає з січня 2016 року (а.с.16).
Відповідно до копії рішення Жмеринського міськрайонного суду від 17 липня 2019 року, яке набрало законної сили 20 листопада 2019 року по справі №130/1630/16-ц за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна, набутого позивачем та відповідачем за час спільного проживання, спільною сумісною власністю та його поділ, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання житлового будинку по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю було відмовлено (а.с.56-64). В цій частині рішення було залишено без змін і Вінницьким апеляційним судом (а.с.65-72).
Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, а також визнані відповідачем.
Надані позивачем всі докази прийняті судом до уваги, підстав для їх відхилення не вбачається. Кожний аргумент, наведений позивачем, відноситься до предмета спору, обґрунтований з огляду на законодавство і містить підстави для задоволення позову.
Копію консультативного заключення Вінницького обласного клінічного високоспеціалізованого ендокринологічного диспансеру від 11 травня 2016 року (а.с.15) про стан здоров`я позивача суд не приймає до уваги, оскільки цей документ не стосується предмета спору та є неналежним.
Юридична кваліфікація встановлених обставин.
Предметом позову являється матеріально-правова вимога позивача до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування належним позивачу житловим будинком. Підставою позову є неможливість позивача здійснювати в повній мірі своє право власності на належний їй будинок, а також правові норми Цивільного та Житлового кодексів України, на які посилається позивач в підтвердження своїх вимог.
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Відповідач свого часу вселився до будинку по АДРЕСА_1 в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, шлюб між ним та позивачем розірвано в 2016 році, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Висновки суду.
Враховуючи, що позивач є власником будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідач, який вже не є членом сім`ї позивача, в цьому будинку не проживає понад рік, його реєстрація в будинку перешкоджає реалізації права власності позивача, то відповідача слід визнати таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням.
Відповідно до пункту 26 Правил реєстрації місця проживання, які затверджені постановою КМУ від 2 березня 2016 року №207, рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.
На підставі вищенаведеного суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Згідно з вимогами частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений нею при поданні цього позову судовий збір в сумі 551,20 грн (а.с.1).
Керуючись статтями 12, 13, 77, 78, 141, 263, 264, 265, 282 ЦПК України, статтями 16, 319, 321, 383, 391, 405, 406 ЦК України, статтею 64, 150, 156, ЖК України, суд,
у х в а л и в :
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком з господарськими приміщеннями, що розташований по АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 551 (п`ятсот п`ятдесят одна) грн.
Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення буде складено 7 лютого 2020 року.

Учасники розгляду справи :

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, ідент.номер НОМЕР_1 , зареєстрована та мешканка АДРЕСА_1 .

Представник позивача : адвокат Когутницький В`ячеслав Миколайович, свідоцтво про право на зайняття адвокатської діяльністю № 569/10 від 24 листопада 1994 року.

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, ідент.код НОМЕР_2 , зареєстрований по АДРЕСА_1 .

Головуючий суддя Костянтин Шепель