РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/9532/18

Провадження № 2/643/295/20

27.01.2020 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря Терещенко В.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Бурдукової М.В., відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

17.07.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням наступних уточнень просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 (далі Квартира).

В обґрунтування позову зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Борівського районного суду Харківської області від 23.08.2018 року розірвано. В період шлюбу у сторін народились діти: дочка ОСОБА_3 , 2004 року народження, та син ОСОБА_4 , 2007 року народження, які проживають разом з позивачем на орендованій квартирі. В період шлюбу за їх спільні з відповідачем кошти було придбано спірну Квартиру, яка була оформлена на відповідача ОСОБА_2 . Таким чином, спірна Квартира є спільною сумісною власністю подружжя. У добровільному порядку відповідач відмовляється поділити вказане майно. Враховуючи інтереси двох малолітніх дітей, позивач просить поділити майно наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини Квартири, за ОСОБА_2 визнати право власності на 1/3 частину Квартири (а.с. 39-40).

Дана цивільна справа перебувала в провадженні судді Московського районного суду м. Харкова Ференчук О.В.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18.07.2018 року по вказаній справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18.03.2019 року цивільну справу призначено до судового розгляду по суті.

Згідно розпорядження керівника апарату Московського районного суду м. Харкова від 13.09.2019 року № 01-08/489, на підставі рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30.08.2019 року № 2294/1ДП/15-19, наказу Московського районного суду м. Харкова № 02-03/99 від 02.09.2019 року «Про відсторонення від здійснення правосуддя судді Московського районного суду м. Харкова Ференчук О.В.», призначено повторний розподіл справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2019 року, за допомогою автоматизованої системи документообігу суду «Д-3» справу розподілено судді Московського районного суду м. Харкова Крівцову Д.А.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.10.2019 року, цивільну справу призначено до судового розгляду.

Позивачка та її представник адвокат Бурдукова М.В. в судовому засіданні позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримали в повному обсязі. Зазначили, що позивач проживає разом з двома дітьми, які перебувають на її утриманні, вимушена орендувати квартиру, оскільки не може проживати разом з відповідачем через агресивну поведінку останнього, через що у сторін постійно виникають сутички. Також зазначили, що батьки позивачки для придбання Квартири надали грошові кошти в розмірі 10000,00 доларів США. Відповідач почав сплачувати аліменти після вжиття державним виконавцем відповідних заходів щодо примусового стягнення аліментів. Враховуючи інтереси дітей, позивачка та її представник просили відступити від засад рівності майна подружжя та визнати за позивачкою право власності на 2/3 частин Квартири.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав. Зазначив, що не заперечує проти поділу Квартири та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину Квартири. Заперечував доводи позивачки щодо недостатності розміру аліментів, зазначивши, що розмір аліментів визначений рішенням суду.

ОСОБА_5 , допитана за її згодою в якості свідка, показала, що є матір`ю позивачки. Остання орендує разом із дітьми житло. Відповідач перешкоджає позивачці в проживанні в Квартирі, неодноразово бив позивачку. Вона з чоловіком надала позивачці на придбання Квартири грошові кошти в розмірі 10000,00 доларів США.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

17.07.2004 року у Борівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області зареєстрований шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 133).

У ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період шлюбу народилось двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 140-141).

Згідно договору купівлі-продажу від 05.02.2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кулієвою Л.Л. 05.02.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 267, ОСОБА_2 прийняв у власність вказану вище Квартиру (а.с. 137).

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 177772396 від 18.02.2008 року вбачається, що право власності на Квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 (а.с. 17).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 196409441 від 15.01.2020 року вбачається, що Квартира в даний час зареєстрована на праві власності за відповідачем на підставі вказаного вище договору. Обтяження зазначеного нерухомого майна відсутні (а.с. 119-120).

Оригінали зазначених документів досліджено судом в судовому засіданні 19.06.2019 року.

Згідно ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 вказаної статті у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

З досліджених судом доказів вбачається, що належна відповідачу ОСОБА_8 була придбана за договором купівлі-продажу під час шлюбу з позивачкою, а відтак є об`єктом права спільної сумісної власності сторін.

Враховуючи наведене, суд частково задовольняє позовні вимоги та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, яке складається з Квартири, визнає за позивачкою та відповідачем право особистої приватної власності на 1/2 частину Квартири.

Оцінюючи аргументи і доводи позивачки та її представника, висловлені під час розгляду даної справи, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену зокрема в рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аргументи і доводи позивачки та її представника щодо наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя та визнання за позивачкою права власності на 2/3 частини Квартири, суд вважає необґрунтованим та відхиляє з огляду на таке.

Доводи позивачки та її представника відносно того, що батьки позивачки передали останній для придбання Квартири 10000,00 доларів США, що підтверджується показаннями свідка, судом не можуть бути визнані підставою для збільшення частки позивачки, з наступних підстав.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 76 ЦПК України, усні пояснення позивачки, надані нею суду не за процедурою допиту в якості свідка, не є джерелом доказів у справі.

Статтею ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, зі змісту абзацу другого частини першої ст. 218 ЦК не може доводитись свідченнями свідків виконання зобов`язань, що виникли з правочину, для якого законом встановлено письмову форму.

Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року, виходячи із змісту ст. 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої ст. 218 ЦК, не може стверджуватись показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

За таких обставин суд не може визнати пояснення позивачки та показання свідка ОСОБА_5 належним та допустимим доказом, яким може підтверджуватись факт надання свідком позивачці грошових коштів в розмірі 10000,00 доларів США для придбання Квартири.

Будь-яких письмових доказів на підтвердження вказаної обставини, суду не надано.

Посилання позивачки та її представника на положення ч. 2 ст. 175 СК України, згідно яких діти мають право на виділ у натурі майна, що є у спільній сумісній власності батьків і дітей, судом відхиляються, оскільки діти позивачки не є співвласниками ОСОБА_8 .

Посилання позивачки та її представника на факти насильства з боку відповідача у відношенні позивачки , судом відхиляються, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано.

Так, надані позивачкою висновки експерта (а.с. 86-89), в яких зафіксовані тілесні ушкодження позивачки, виходячи з положень ЦПК та КПК України, підтверджують лише факт наявності у позивачки відповідних тілесних ушкоджень та не можуть бути визнані доказом спричинення вказаних тілесних ушкоджень саме відповідачем.

Судом позивачці та її представнику було роз`яснено, що належними та допустимими доказами вчинення відповідачем протиправних дій відносно позивачки, а саме насильства, може бути вирок суду, який набрав законної сили, або постанова у справі про адміністративне правопорушення. Також позивачці та її представнику судом було запропоновано надати вказані документи суду.

Ані вирок суду, ані постанову у справі про адміністративне правопорушення, ані будь-яке інше судове рішення, в якому було б встановлено вину відповідача у вчиненні домашнього насильства або скоєнні інших протиправних діянь щодо позивачки, суду надано не було.

При цьому позивачка пояснила, що у двох кримінальних провадженнях відносно відповідача відмовилась від обвинувачення. Зазначила, що підозра відповідачу не пред`являлась, постанови про накладення на нього адміністративного стягнення не виносились.

Витяги з кримінального провадження (а.с. 90-91) суд також не може визнати належними та допустимими доказами вчинення відповідачем кримінальних правопорушень.

Враховуючи наведене, суд відхиляє доводи позивачки та її представника щодо вчинення відповідачем насильства відносно позивачки та неможливості у зв`язку з цим спільного проживання.

Крім того, суд враховує, що неможливість спільного проживання, яка за доводами позивачки має місце, сама по собі не має правового значення для вирішення питання щодо розміру часток подружжя в спільному майні.

Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Оцінюючи доводи і аргументи позивачки та її представника відносно того, що відповідач несвоєчасно та нерегулярно сплачує аліменти, погасив заборгованість тільки після винесення заборон державним виконавцем, а також що аліменти в розмірі 3000,00 грн. є недостатніми для виховання та розвитку дітей, суд керується таким.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 02.05.2018 року стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дочки та сина по 1500,00 грн. на кожного з дітей (а.с. 104-108).

Позивачка звернулась до суду з позовом 17.07.2018 року, при цьому в первинній редакції позовних вимог просила визнати за нею право власності на 1/2 частину Квартири (а.с. 2-4).

Уточнені позовні вимоги, згідно яких вона просила визнати за нею право власності на 2/3 частин Квартири, позивачкою були пред`явлені 08.11.2018 року (а.с. 39-40).

Як вбачається з наданих позивачкою доказів, відповідачем в серпні 2018 року, тобто за три місяця до збільшення позовних вимог, сплачено в рахунок аліментів 19935,40 грн. та, таким чином, повністю погашено заборгованість, яка утворилась станом на липень 2018 року (а.с. 121; 143).

Враховуючи, що вказану заборгованість відповідачем було сплачено за три місяці до збільшення позивачкою позовних вимог, тобто у період часу, коли судом розглядались позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину Квартири, у суду відсутні підстави вважати, що заборгованість була сплачена з метою спростування доводів позивачки щодо наявності підстав для збільшення її частки через неналежне виконання відповідачем обов`язків по сплаті аліментів.

В подальшому відповідач також періодично сплачував аліменти, в тому числі здійснюючи переплату щомісячних платежів.

Станом на січень 2020 року заборгованість по сплаті аліментів у відповідача відсутня.

Враховуючи наведене, суд не може визнати доведеним, що відповідач ухилявся від участі в утриманні дітей.

Оцінюючи доводи позивачки та її представника щодо недостатності розміру аліментів, суд керується таким.

Доведення недостатності розміру аліментів для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, передбачає насамперед співставлення розміру аліментів та розміру витрат на фізичний, духовний розвиток та лікування дітей.

Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України позивачкою не надано суду будь-яких доказів на підтвердження розміру витрат на фізичний, духовний розвиток та лікування дітей.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено недостатність аліментів для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачкою та її представником всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України не доведено наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя та визнання за позивачкою права власності на 2/3 частин Квартири.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір в розмірі 2313,50 грн.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності задовольнити частково.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 та зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір в розмірі 2313 (дві тисячі триста тринадцять) гривень 50 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Московський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 07.02.2020 року.

Суддя Д.А. Крівцов