Провадження № 2/369/474/20
РІШЕННЯ

Іменем України

25.08.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді -Дубас Т.В.,

за участю секретаря - Мазурик Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири, набутої під час шлюбу, особистою власністю,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У листопаді 2018 року позивач звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою.

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що між сторонами було укладено шлюб, що був зареєстрований Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Миколаївського обласного управління юстиції України 06.02.2003 року за актовим записом № 63.

Від вказаного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час шлюбу на ім`я відповідача було набуто 1-кімнатну квартиру загальною площею 38,90 кв.м, житловою площею 17,30 кв.м за АДРЕСА_1 , що є, на думку позивача, їх з відповідачем спільним сумісним майном.

Вказана квартира була набута на підставі договору про інвестування будівництва житлового будинку, укладеного відповідачем з ТОВ «Компанія «ПАРАДІЗ». Після введення житлового будинку в експлуатацію 16.01.2015 на ім`я відповідача було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно за № 32299619, а саме: на вказану вище квартиру, та зареєстровано за ним право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

З огляду на викладене та посилаючись на вимоги законодавства позивач просила суд: визнати за нею право власності на 50/100 спільної сумісної власності подружжя та за відповідачем - 50/100; в порядку поділу майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, припинити право власності відповідача на 1/2 частину 1-кімнатної квартири, загальною площею 38,90 кв.м, житловою площею 17,30 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за нею право власності на 1/2 частину 1-кімнатної квартири, загальною площею 38,90 кв.м, житловою площею 17,30 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача н її користь судовий збір.

Не погодившись з вимогами позивача, відповідач у лютому 2019 року звернувся до суду із зустрічною позовною заявою.

Свої вимоги відповідач обґрунтував тим, що між сторонами 06.02.2003 було укладено шлюб, і у цьому шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16.06.2014 між ТОВ «ФК «Житло-Капітал» та сторонами було укладено договір про участь у фонді фінансування будівництва, відповідно до якого після завершення будівництва сторони повинні були отримати квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , а сторони повинні були сплатити 952 752 грн. У подальшому вартість квартири зросла і стала становити 1 043 280 грн.

Після завершення будівництва за сторонами було 10.08.2016 зареєстровано право власності по 1/2 частині на цю квартиру.

Зі слів відповідача, у той же час, батьки відповідача були похилого віку та проживали у м. Миколаїв, а їх сини із сім`ями переїхали до Києва, вони вирішили продати власну квартиру у АДРЕСА_1 , та придбати квартиру в м. Києві. Однак, так як вони хотіли залишити свою квартиру у спадок саме відповідачу, тому вирішили подарувати кошти йому для придбання спірної квартири, в якій вони фактично будуть проживати.

Коли було знайдено потенційний варіант для купівлі, відповідач уклав 30.06.2014 з ТОВ «ПАРАДИЗ-СТРОЙ» договір купівлі-продажу майнових прав № 22-Б с/кв 34 , відповідно до якого продавець повинен був передати відповідачу майнові права на спірну квартиру. Ціна договору становила 318 980 грн., перший платіж 14.07.2014 - у розмірі 223 286 грн., інші 6 платежів (29.08.2014, 30.09.2014, 31.10.2014, 28.11.2014, 30.12.2014) по 19 138,80 грн. кожен.

Для того, щоб внести вказаний платіж 07.07.2014 мати відповідача продала свою квартиру у АДРЕСА_1 , за 260 008 грн.

Відповідач вказував, що після продажу квартири в Миколаєві його батьки доклали свої особисті заощадження та передали йому кошти для внесення ним інших платежів згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 22-Б с/кв 34 від 30.06.2014.

Відповідач зазначив, що у спірній квартирі сторони ніколи не проживали, витрат по ремонту не несли, у цій квартирі зареєстровані батьки відповідача, договори про надання комунальних послуг укладено з батьком відповідача, всі ремонтні роботи були зроблені його батьками.

З огляду на викладене та посилаючись на вимоги законодавства, відповідач просив суд: відмовити у задоволенні первісного позову; визнати за ним право особистої власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 38,90 кв.м, житловою площею 17,30 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з позивача на його користь судовий збір.

Ухвалою судді від 17.12.2018 було відкрито загальне позовне провадження у справі та розпочато підготовче провадження у справі.

Ухвалою суду від 17.12.2018 було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на 1-кімнатну квартиру загальною площею 38,90 кв.м, жилою площею 17,30 кв.м за АДРЕСА_1 , що належить на праві власності відповідачу.

Ухвалою суду від 03.06.2019 було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Позивачем було подано відзив на зустрічну позовну заяву відповідача, в якій вона заперечила доводи відповідача та просила відмовити у задоволенні зустрічного позову і задовольнити первісний позов.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, подали до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, первісні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечували, просили залишити його без задоволення.

Відповідач та його представник в судове засідання також не з`явились, подали до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, зустрічні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, проти задоволення первісного позову заперечували, просили залишити його без задоволення.

У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а зустрічні повинні бути залишені без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.02.2003 між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований міським відділом рагс Миколаївського обласного управління юстиції за актовим записом № 63, що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження.

У сторін є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається зі свідоцтва про народження.

30.06.2014 відповідачем було укладено з ТОВ «ПАРАДИЗ-СТРОЙ» договір купівлі-продажу майнових прав № 22-Б с/кв 34 , відповідно до якого продавець повинен був передати відповідачу майнові права на спірну квартиру. Ціна договору становила 318 980 грн., перший платіж 14.07.2014 - у розмірі 223 286 грн., інші 6 платежів (29.08.2014, 30.09.2014, 31.10.2014, 28.11.2014, 30.12.2014) по 19 138,80 грн. кожен.

Відповідно до акту приймання-передачі квартири № 34 від 05.12.2014 ТОВ «ПАРАДИЗ-СТРОЙ» передало відповідачу спірну квартиру.

24.12.2014 на ім`я відповідача було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 38,90 кв.м, житловою площею 17,30 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 19.01.2015.

07.07.2014 ОСОБА_4 продала за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дворецьким К.М. за реєстровим № 740, свою квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки ТОВ «Софіябудсервіс» № 192 від 03.06.2015 у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_5 , батько, та ОСОБА_4 , мати, особовий рахунок відкритий на ОСОБА_5 .

04.08.2014 між ТОВ «Софіябудсервіс» було укладено договір № 34/А про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з ОСОБА_5 , як з власником спірної квартири.

09.09.2015 ТОВ «Київоблгаз Збут» було укладено договір про надання населенню послуг з газопостачання з ОСОБА_5 , як з власником спірної квартири.

09.09.2015 ОСОБА_5 було написано заяву-приєднання до умов договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії ПрАТ «Київобленерго».

ОСОБА_5 уклав договір № 5434 від 19.09.2015 на доставку та установку у спірній квартирі металопластикових виробів. Відповідно до товарного чеку № 5434 від 19.09.2015 було сплачено 15 780 грн., платник не вказаний.

Відповідно до наявних в матеріалах справи копій довідок позивач у період із 04.08.2014 по 31.12.2018 працювала та отримувала дохід.

Інші докази судом не взяті до уваги як такі, що не стоються предмету доказування у даній справі.

З огляду на встановлені обставини суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З огляду на ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення правовідносин у липні 2014 року) договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

З огляду на ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З огляду на правову позицію, викладену у постанові ВС від 12.02.2020 у справі № 725/1776/18, що відповідає правовій позиції, висловленій у постанові ВП ВС від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на встановлені обставини, вище проаналізовані правові норми а судову практику суд приходить до наступних висновків.

Спірна квартира була придбана на ім`я відповідача під час його шлюбу з позивачем, доказів того, що дана квартира була набута відповідачем за особисті кошти, суду в ході розгляду справи всупереч вимогам ст.ст. 12. 81 ЦК України так і не було надано, тому дане майно суд визнає спільним сумісним майном сторін.

Вказівки відповідача, що його мати продала свою квартиру та подарувала кошти йому, а також що батьки йому подарували свої заощадження, за які він придбав спірну квартиру, не були доведені в ході розгляду справи належними доказами, а саме: нотаріально засвідченими договорами дарування таких коштів.

Посилання відповідача на те, що у спірній квартирі проживали і проживають його батьки, що вони робили ремонт в ній та з батьком укладено договори на комунальні послуги, висновків суду не спростовують, так як в силу вимог ст.ст. 319, 405 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР сторони мали право надати належне їм житло у користування батьків відповідача для користування та проживання.

З урахуванням викладеного суд вважає за доцільне відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦК України, ч. 1 ст. 70 СК України розділити спірну квартиру між сторонами порівну.

Щодо вимоги позивача про припинення в порядку поділу майна за відповідачем права власності на 1/2 частину спірної квартири, то суд відмовляє у цій частині, так як таке припинення має місце в силу вимог законодавства внаслідок поділу спільного сумісного майна, тому первісний позов задовольняє частково.

Зустрічні ж позовні вимоги суд залишає без задоволення у зв`язку із недоведеністю.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд з огляду на розмір задоволених вимог пропорційно стягує з відповідача на користь позивача 3 524,00 грн.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

З урахуванням викладеного, керуючись ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 13, 41, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 319, 368, 372, 405 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 70 СК України, ст. 150 ЖК УРСР, ст.ст. 4, 5, 12, 18, 19, 23, 30, 76-82, 141, 259, 263-268, 273, 351, 352, 354 ЦПК України суд,-

ПОСТАНОВИЛА:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Поділити спільне сумісне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири, загальною площею 38,90 кв.м, житловою площею 17,30 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Залишити за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири, загальною площею 38,90 кв.м, житловою площею 17,30 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 524,00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири, набутої під час шлюбу, особистою власністю - відмовити.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя: Т.В.Дубас