Справа № 473/434/20
УХВАЛА

"10" лютого 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі судді Ротар М.М., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню

встановив

07 лютого 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Одночасно представник позивача ОСОБА_2 надав клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Розглянувши дане клопотання, суд прийшов до наступного.

Так, згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Рекомендації щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя, прийнятих Комітетом міністрів Ради Європи 14.05.1981 року, та практики Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнається необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19.06.2001 року в справі «Креуз проти Польщі»), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв`язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Так, відповідно до ч. ч.1, 3 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З вищевказаних підстав, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

При цьому, особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно ст. 12 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Між тим, позивачем не зазначено обставин (розмір судового збору, який підлягає сплаті, негативно вплине на матеріальне положення позивача), з якими закон пов`язує можливість позитивного вирішення питання щодо звільнення від сплати судового збору, розстрочення його сплати, а також не надано відповідних доказів.

За таких обставин, клопотання представника позивача ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору або розстрочення його сплати, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 136, 260, 261 ЦПК України, суд

постановив

У задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: М.М. Ротар