Справа № 461/110/19 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/2739/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року у складі судді Радченка В.Є. у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць Андрія Андрійовича, заінтересовані особи ОСОБА_1 , ПАТ «ВіЕс Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення частки майна боржника, що знаходиться у спільній сумісній власності,-

встановила:

У січні 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника, що знаходиться у спільній сумісній власності, просив суд визначити частку боржника ОСОБА_1 у нерухомому майні - квартира загальною площею 56,7 м.кв., що знаходиться у АДРЕСА_1 у розмірі 1/3, що належить останньому на праві спільної сумісної власності.

В обґрунтування заявленого подання посилався на те, що на виконанні у приватного виконавця перебуває виконавче провадження № 55498331 від 10.01.2018 року з примусового виконання виконавчого листа № 1304/6823/12 від 28.12.2015 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в користь ПАТ «Фолькбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВІЕС Банк» заборгованість за кредитним договором № KF 36162 від 21.09.2005 р. в сумі 124935,52 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ становить 998609,61 грн.; заборгованість за кредитним договором № KF 51775 від 27.08.2008 р. в сумі 100899,87 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ становить 806492,66 грн.; судовий збір в розмірі 1249 грн. та 1008 грн. з кожного. 10.01.2018 приватний виконавець, з метою забезпечення повного фактичного виконання рішення суду, виніс постанову про арешт майна. Згідно із інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у боржника ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності наявне майно, а саме квартира АДРЕСА_2 . Зазначає, що інших засобів, окрім звернення стягнення на частку квартири боржника, для виконання вищезгаданого рішення, немає. Просив подання задовольнити.

Оскаржуваною ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року подання приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць Андрія Андрійовича, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ПАТ «ВіЕс Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення частки майна боржника, що знаходиться у спільній сумісній власності - задоволено.

Визначено частку, належну ОСОБА_1 на праві власності в квартирі АДРЕСА_3 , в розмірі 1/3 (однієї третьої) ідеальної частки.

Ухвалу суду оскаржив боржник ОСОБА_1 , вважає необґрунтованою, прийнятою з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням судом норм матеріального права, тому підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі покликається на те, що приватний виконавець, за наявності ухвали Галицького районного суду м. Львова від 10.12.2018 про заміну сторони виконавчого провадження з ПАТ «ВіЕс Банк» на ТзОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс», звернувся до суду із поданням про визначення частки майна боржника у спільному сумісному майні на користь стягувача ПАТ «ВіЕс Банк», який замінений судом на іншу особу.

Відтак, стягувачем у виконавчих листах № 1304/6823/12, які видані Галицьким районним судом м. Львова та виконання яких проводиться приватним виконавцем Пиць А.А., є ТзОВ «ФК «Траст Фінанс», а не ПАТ «ВіЕС Банк», тому на момент подачі спірного подання стягувачем була інша особа, ніж та, яку зазначив приватний виконавець.

Таким чином, приватний виконавець мав спочатку замінити стягувача у виконавчому провадженні, а тоді звертатись із відповідним поданням, відтак суд першої інстанції не міг розглядати справу на користь стягувача, який замінений іншою особою.

Стверджує, що висновок приватного виконавця про те, що немає інших засобів, крім звернення стягнення на частку квартири боржника, не відповідає дійсності.

Зокрема, відсутні відомості про вилучення та примусову реалізацію рухомого майна, зазначеного у постанові про розшук майна боржника.

Крім цього, в порядку забезпечення виконання умов кредитного договору в іпотеку передано квартиру за адресою АДРЕСА_4 та квартиру за адресою АДРЕСА_5 .

На думку апелянта, приватний виконавець не вчиняв жодних дій, спрямованих на вилучення та примусову реалізацію рухомого майна боржника, а також вищевказаного іпотечного майна.

Звертає увагу на те, що проживає у квартирі АДРЕСА_3 , тому виконавцем порушено вимоги щодо черговості звернення стягнення на майно боржника.

Просить скасувати ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року та постановити нову, якою у задоволенні подання відмовити.

Приватний виконавець Пиць А.А., заінтересовані особи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток (а.с. 196-200), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

Заінтересована особа ПАТ «ВіЕс Банк»викликався в судове засідання та не з`явився, повідомлення про вручення поштового відправлення повернулось в суд з відміткою «за заявою одержувача» (а.с. 201).

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи наявні матеріали справи та вимоги закону колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи подання приватного виконавця місцевий суд виходив з того, що виконавцем надані достатні докази, які свідчать про належність 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 боржнику ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності № Г-29856 від 22.03.2010, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради згідно з наказом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради № 443-Ж-Г від 22.03.2010.

Перевіривши матеріали справи та докази досліджені судом, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду враховуючи таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Складовою справедливого судового розгляду згідно даної Конвенції та практики Європейського суду з прав людини є своєчасне та повне виконання судових рішень, з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Нормами Конституції України (ст.ст. 124, 129) і ЦПК України (ст. 18) визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 13 Закону).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць A.A. перебуває виконавче провадження № 55498331 від 10.01.2018 з примусового виконання виконавчого листа №1304/6823/12 від 28.12.2015 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства "Фольксбанк", правонаступником якого є ПАТ "ВІЕС Банк" заборгованість за кредитним договором № KF 36162 від 21.09.2005 в сумі 124935,52 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ становить 998609,61 грн.; заборгованість за кредитним договором № KF 51775 від 27.08.2008 в сумі 100899,87 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ становить 806492,66 грн.; судовий збір в розмірі 1249 грн. та 1008 грн. з кожного (а.с. 42).

Виконавчий лист виданий Галицьким районним судом м. Львова 28.12.2015.

10.01.2018 приватний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 55498331 з виконання виконавчого листа № 1304/6823/12.

Боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Постанову направлено сторонам виконавчого провадження (а.с. 41).

Цього ж дня приватний виконавець, з метою забезпечення повного фактичного виконання рішення суду, виніс постанову про накладення арешту на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а.с. 40).

Зазначена постанова надіслана сторонам виконавчого провадження та Регіональному сервісному центру МВС України у Львівській області.

10.01.2018 приватний виконавець виніс постанову про розшук майна боржника, зокрема у розшук оголошено транспортні засоби, що належать боржнику, про які виконавцем встановлено з договорів застави (а.с. 37).

Постанову направлено сторонам виконавчого провадження та Управлінню інформаційної підтримки та координації поліції ГУ НП у Львівській області (а.с. 36).

Самостійно зобов`язання за виконавчим документом боржник ОСОБА_1 не виконує.

26.01.2018 приватний виконавець виніс вимогу про те, що ОСОБА_1 повинен з`явитися 08.02.2018 для представлення відповідних транспортних засобів та надання інформації про їх місцезнаходження, опису та звернення стягнення (а.с. 38).

В подальшому, 20.02.2018 в розшук оголошено інші транспортні засоби боржника, про які стало відомо з відповіді РСЦ (а.с. 35).

З метою встановлення майнового стану та іншої інформації стосовно боржника ОСОБА_1 , приватний виконавець надіслав відповідні запити, однак згідно відповіді ПАТ «ВіЕс Банк», ПАТ КБ «ПриватБанк», кошти на рахунках боржника відсутні, згідно відповідей Банк «Львів», ПАТ «Оксі Банк», АТ «Райффайзен банк Аваль», ПАТ «Укргазбанк», ПАТ «Укрексімбанк», ПАТ «Ощадбанк», ПАТ «Ідея Банк», рахунки на ім`я боржника ОСОБА_1 не відкривались. Згідно із відповіді з Пенсійного фонду України, державної фіскальної служби країни, ГУ Держпраці у Львівській області відсутня інформація щодо доходів ОСОБА_1 (а.с. 12-32).

Листом від 22.01.2018 Управління державної реєстрації актів цивільного стану повідомило приватного виконавця про наявність актового запису № 922 від 05.06.1993 про шлюб ОСОБА_1 з ОСОБА_6 (а.с. 29).

Згідно з інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10.01.2018 ОСОБА_1 є, зокрема, одним з трьох співвласників квартири АДРЕСА_3 . Квартира перебуває у спільній сумісній власності. Іншими співвласниками квартири є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 4-8).

20.12.2018 приватний виконавець надіслав вимогу в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» та УКВ ДЕП ЛМР про надання свідоцтва про право власності та інші правовстановлюючі і технічні документи стосовно квартири АДРЕСА_3 (а.с. 33).

Зазначені обставини, на переконання колегії суддів, безумовно свідчать про те, що приватним виконавцем вживались дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду, однак таке боржником не виконане.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII) виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно із ст. 10 ЗУ «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника врегульований статтею 48 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно із ст. 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Частиною 1 статті 368 ЦК України визначено, що спільна сумісна власність - це спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч. 2 ст. 370 ЦК України).

Зважаючи на те, що матеріали справи містять достовірні докази про належність 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 боржнику ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності № Г-29856 від 22.03.2010, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради згідно з наказом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради № 443-Ж-Г від 22.03.2010, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про підставність подання та необхідність його задоволення.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, а саме рішенням від 17 травня 2005 року по справі «Чіжов проти України» визначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок і так, щоб ця система (виконання рішень) була ефективною як в теорії, так і на практиці. Виконання рішень має відбуватись таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та, що система ефективна і законодавчо і практично, а нездатність державних органів вжити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, встановленої параграфом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення з нього боргу, однак таке не призведе до звуження належних боржнику прав на житло, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі № 464/2227/17.

Колегія суддів також погоджується з тим, що факт заміна стягувача у виконавчому провадженні жодним чином не впливає та не забороняє суду розглядати подання державного виконавця та визначати частку співвласника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм матеріального чи процесуального права, апеляційна скарга не містить.

Відтак, наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального чи процесуального права, що призвели до неправомірного вирішення справи по суті, а зводяться до переоцінки доказів.

При цьому, не може залишитися поза увагою колегії суддів і те, що з часу звернення приватного виконавця до суду з поданням (січень 2019 року), про розгляд якого боржнику було чітко відомо, до постановлення оскаржуваної ухвали (липень 2019 року), боржник не вчиняв жодних дій по виконанню виконавчого документа, протилежного останнім не доведено.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 лютого 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк