Дата документу 05.02.2020 Справа № 336/2538/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/2538/19 Головуючий у 1 інстанції Жупанова І.Б.
Провадження № 22-ц/807/372/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином за ч. 1 ст. 366 КК України здійсненого слідчим Прокуратури Запорізької області Маханьковим Д.Ю. при закритті справи за № 0000126,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином за ч. 1 ст. 366 КК України здійсненого слідчим Прокуратури Запорізької області Маханьковим Д.Ю. при закритті справи за № 0000126.

Позов обґрунтований тим, що 25.10.2017 року слідчим відділом прокуратури Запорізької області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000126 від 25.10.2017 року за ч. 1 ст. 366 КК України за заявою ОСОБА_1 , щодо внесення слідчим СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в ЗО Зайцевим Є.С. недостовірних відомостей до офіційних документів у кримінальному провадженні № 0003335.

Як вказує позивач, у кримінальному провадженні № 0000126 від 25.10.2017 року його визнано потерпілим.

Постановою слідчого СВ прокуратури Запорізької області Маханьковим Д.Ю. від 31.10.2018 року винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_2 кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Позивач зазначає, що вказана постанова була отримана ним лише 23.12.2018 року, після направлення до Прокуратури Запорізької області листів від 22.11.2018 року, 10.12.2018 року та 17.12.2018 року і надіслана на його адресу прокурором відділу ПЗО Проценко М.В. простим листом за вих. № 17/3-3876 від 13.12.2018 року.

Не погоджуючись зі змістом вказаної постанови від 31.10.2018 року, позивач ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалою слідчого судді у справі № 335/2946/18 від 07.02.2019 року скаргу ОСОБА_1 було задоволено, постанову старшого слідчого СВ прокуратури Запорізької області від 31.10.2018 року про закриття кримінального провадження за № 000126 від 25.10.2017 року за ч. 1 ст. 366 КК України скасовано. Матеріали вказаного кримінального провадження повернуті для подальшого проведення досудового розслідування.

Як вважає позивач ОСОБА_1 , слідчий ПЗО ОСОБА_3 . ОСОБА_4 . вчинив щодо нього кримінальне правопорушення чим наніс позивачу моральну та матеріальну шкоду, у зв`язку з наступним:

Зміст постанови слідчого Маханькова Д.Ю. від 31.10.2018 року про закриття кримінального провадження повністю відтворює зміст постанови слідчого Тибія В.В. від 28.02.2018 року про закриття кримінального провадження № 000126, що вже виносилась у вказаному кримінальному провадженні та була скасована ухвалою слідчого судді у справі № 335/5130/18 від 06.06.2018 року.

Постанова від 31.10.2018 року слідчим Маханьковим Д. ОСОБА_5 , на думку позивача, була винесена без проведення жодних слідчих дій та містить недостовірні відомості. Слідчим не було виконано вимоги попередньої ухвали слідчого судді у справі № 335/5130/18 від 06.06.2018 року про скасування постанови про закриття кримінального провадження. Після винесення постанови вона не була направлена заявнику, а сам ОСОБА_1 не був допитаний як потерпілий у вказаному кримінальному провадженні.

Як вказано у позовній заяві, зазначені дії та бездіяльність слідчого ОСОБА_6 спричинила позивачу ОСОБА_1 моральну шкоду, що полягає у перенесених душевних стражданнях, нервових стресах та втраті віри у законність і справедливість влади.

ОСОБА_1 також вказує, що слідчий Маханьков Д. ОСОБА_4 . образив державну структуру прокуратуру Запорізької області, поставив себе вище закону і вчинив злочин передбачений ч. 1 ст. 366 КК України.

На підставі викладеного позивач ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з Державної казначейської служби на його користь 510 000 грн. на відшкодування йому моральної шкоди, 4 238,76 грн. матеріальної шкоди, завданої йому внаслідок винесення протиправного рішення, вчинення протиправної бездіяльності прокурором Запорізької області, за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку; стягнути Державної казначейської служби на його користь судові витрати пов`язані з підготовкою та розглядом справи у розмірі 276, грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 700 грн.. вирішити питання розподілу витрат на копіювання примирників для учасників провадження згідно з розрахунком витрат на копіювання та поштові витрати згідно з фіскальними чеками на загальну суму 196 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Прокуратура Запорізької області надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що діями слідчого СВ прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 дійсно завдано матеріальної чи моральної шкоди ОСОБА_1 , або що така шкода завдана, то вона перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з діями посадової особи та шкодою, на яку посилається позивач.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в провадженні Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області 28.02.2018 року перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до ЄРДР від № 80003335 від 08.08.2015 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, в межах якого позивач ОСОБА_1 є потерпілим.

Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні певний час проводилось слідчим Зайцевим Є.С.

Встановлено, що 25.10.2017 року за № 0000126 до ЄРДР було внесено відомості за заявою ОСОБА_1 на незаконні дії слідчого СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області, який ймовірно вніс неправдиві відомості до документів по кримінальному провадженню № 80003335. Слідчий Тибій В.В ОСОБА_7 (а.с.8).

Досудове розслідування кримінального провадження № 0000126 від 25.10.2017 року за ч. 1 ст. 366 КК України за заявою ОСОБА_1 проводиться слідчим відділом прокуратури Запорізької області.

26 грудня 2017 року прокурором відділу прокуратури Запорізької області Проценко М.В. винесено постанову про відмову у визнанні потерпілим ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0000126 від 25.10.2017 року.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя І.А. Крамаренко від 14.06.2018 року було задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову прокурора ВП Запорізької області про відмову у визнанні потерпілим від 26.12.2017 року у кримінальному провадженні № 0000126.

Постановою слідчого СВ прокуратури Запорізької області Маханьковим Д.Ю. від 31.10.2018 року винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_2 кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Не погоджуючись зі змістом вказаної постанови від 31.10.2018 року, ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалою слідчого судді у справі № 335/2946/18 від 07.02.2019 року скаргу ОСОБА_1 було задоволено, постанову старшого слідчого СВ прокуратури Запорізької області від 31.10.2018 року про закриття кримінального провадження за № 000126 від 25.10.2017 року за ч. 1 ст. 366 КК України скасовано. Матеріали вказаного кримінального провадження повернуті для подальшого проведення досудового розслідування.

Вбачаючи у діях слідчого прокуратури Запорізької області Маханькова ОСОБА_8 кримінальне правопорушення, що виявилось у невиконанні рішення суду, ОСОБА_1 вжив заходів щодо внесення відповідних відомостей до ЄРДР.

09 серпня 2019 року на виконання ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.06.2019 по справі № 320/1928/19, якою зобов`язано внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 27.12.2018 щодо невиконання ухвали суду старшим слідчим прокуратури Запорізької області. було зареєстровано кримінальне провадження за № ЄРДР 0000377 кваліфікованого за ч. 2 ст. 382 КК України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Положеннями ст. 1176 ЦК України визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, які характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За приписами ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. За приписами якої обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Заявляючи вимоги по стягнення 510000 грн. моральної шкоди позивач вказав, що така моральна шкода завдана діями слідчого ОСОБА_6 , по винесенню постанови від 31.10.2018 року про закриття кримінального провадження № 0000126, що на думку позивача, була винесена без проведення жодних слідчих дій та містить недостовірні відомості. Слідчим не було виконано вимоги попередньої ухвали слідчого судді у справі № 335/5130/18 від 06.06.2018 року про скасування постанови про закриття кримінального провадження. Після винесення постанови вона не була направлена заявнику, а сам ОСОБА_1 не був допитаний як потерпілий у вказаному провадженні. На підтвердження вказаних обставин позивач посилається на зміст ухвали слідчого судді у справі № 335/2946/18 від 07.02.2019 року якою скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Позивач у своєму позові наводить уривки вказаної ухвали, робить певні висновки, щодо незаконності дій слідчого та посилається на висновки слідчого судді за результатом розгляду скарги, вважаючи її наявність підставою для звільнення його від доказування цих фактів в даній цивільній справі.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що слідчого судді за результатами розгляду скарги поданої в порядку ст. 303 КПК України в розумінні ст.. 82 ЦПК України не є обов`язковими для суду, що розглядає цивільну справу, зокрема, при вирішення позовних вимог про відшкодування моральної і матеріальної шкоди. Так само як і висновки зроблені слідчим суддею у мотивувальній частині ухвали суду № 335/2946/18 від 07.02.2019 року не є обов`язковими для суду та підлягають окремому доведенню позивачем.

Посилання ОСОБА_1 на те, що при розгляді скарги слідчим суддею він вимушений був з`явитись до суду, оскільки така явка є обов`язковою при розгляді скарг в порядку ст. 303 КПК України, є безпідставним та спростовується матеріалами справи, а саме ухвалою від 07.02.2019 року в якій зазначено, що у судове засідання заявник ОСОБА_1 , надав заяву про розгляд скарги у його відсутність.

Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що вимоги ОСОБА_1 слідчим суддею було задоволено, постанову старшого слідчого СВ прокуратури Запорізької області від 31.10.2018 року про закриття кримінального провадження за № 000126 від 25.10.2017 року за ч. 1 ст. 366 КК України скасовано. Матеріали вказаного кримінального провадження повернуті для подальшого проведення досудового розслідування.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що вказана ухвала підтверджує лише факт реалізації особою, за заявою якої зареєстровано кримінальне провадження, свого права на оскарження дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, яке передбачено кримінально-процесуальним законодавством. Сам факт скасування слідчим суддею процесуального рішення слідчого не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Лише незгода позивача з процесуальним рішенням працівника прокуратури, яка була ним оскаржена в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду у справі № 338/12193/16-ц (постанова від 13.03.2019), становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України, де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Суд дійшов вірного висновку про те, що факт отримання позивачем постанови слідчого Маханькова Д.Ю. від 31.10.2018 р. позивачем лише 23.12.2018 року не вплинули на права останнього, оскільки скарга на дії слідчого, подана Чайкіним В.В., була прийнята та розглянута слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, чим захищено права позивача.

Крім того, колегія суддів дійшла висновку про те, що незгода з іншими процесуальними рішеннями слідчого прийнятими в межах кримінального провадження № 0000126, на які посилався позивач, ОСОБА_1 може бути оскаржена в порядку передбаченому КПК України, та перевірці в межах цивільного позову не підлягає.

В позовній заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що дії та бездіяльність слідчого ОСОБА_6 спричинила позивачу ОСОБА_1 моральну шкоду, що полягає у перенесених душевних стражданнях, нервових стресах та втраті віри у законність і справедливість влади.

Суд першої інстанції дійшов вірного та правомірного висновку про те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що діями слідчого СВ прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 дійсно завдано матеріальної чи моральної шкоди ОСОБА_1 , або що така шкода завдана, то вона перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з діями посадової особи та шкодою, на яку посилається позивач.

Крім того, як на підставу відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 посилається на той факт, що слідчий Маханьков Д. ОСОБА_4 . образив державну структуру прокуратуру Запорізької області, поставив себе вище закону і вчинив злочин передбачений ч. 1 ст. 366 КК України. На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 надано витяг з ЄРДР № 0000377 від 09.08.2019 року за змістом якого, на виконання ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.06.2019 по справі № 320/1928/19, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 27.12.2018 щодо невиконання ухвали суду старшим слідчим прокуратури Запорізької області, що кваліфікованого за ч. 2 ст. 382 КК України

За приписами ч. 1 ст. 17 КК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Положеннями ч. 1 ст. 214 КПК України визначено, що слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 12.01.2017 N 9-49/0/4-17 зазначив, що якщо зі звернення особи вбачається, що вона порушує перед органом досудового розслідування питання про вчинення кримінального правопорушення, ініціюючи здійснення ним дій, визначених КПК, то навіть за умови, що результати аналізу наведених особою відомостей свідчать про відсутність ознак складу злочину, такі відомості мають бути внесені до ЄРДР з подальшим закриттям кримінального провадження відповідно до ст. 284 КПК.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що сам факт внесення до ЄРДР відомостей на підставі заяв ОСОБА_1 про кримінальні провадження № 0000377 від 09.08.2019 за ч. 2 ст. 382 КК України та № 0000126 від 25.10.2017 року за ч. 1 ст. 366 КК України не свідчать про факт вчинення вказаних злочинів, не підтверджують винуватість певних осіб у їх вчиненні та не свідчить про наявність складу злочину в діях службових осіб. Внесення до ЄРДР та проведення досудового розслідування компетентними органами у вказаних кримінальних провадженнях не підтверджують завдання позивачу ОСОБА_1 моральної чи матеріальної шкоди вказаними діями, оскільки їх протиправність на даний час, без наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили, - є лише припущеннями позивача викладеними письмово в його заявах, зміст яких внесено до ЄРДР на підставі ст. 214 КК України та ухвал слідчих суддів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені позивачем фактичні обставини у спірних правовідносинах свідчать лише про вчинення дій, передбачених КПК України, що виключає існування цивільних правовідносин між заявником та прокуратурою, у зв`язку з чим судом першої інстанції обґрунтовано не взято їх до уваги.

Верховним Судом у постанові від 11.09.2019 у справі № 336/5519/18 зазначено, що оскарження ОСОБА_1 процесуальних рішень органу досудового розслідування в порядку кримінального судочинства є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та скасування таких рішень в судовому порядку не є безумовною підставою для відшкодування морально шкоди, а задоволення його вимог про визнання потерпілим є достатньою сатисфакцією.

У постанові Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 338/12193/16-ц наведено висновок, що реалізація особою її права на оскарження рішення, Дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Аналогічна позиція міститься також у постановах Верховного Суду від 11.02.2019 у справі № 233/4186/16-ц, від 11.02.2019 у справі №158/715/17, від 04.07.2018 у справі № 614/2328/17, від 26.09.2018 у справі № 638/12068/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 638/14260/16-ц.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що безпідставними є доводи ОСОБА_1 щодо необхідності застосування при вирішенні даної справи наведеної в апеляційній скарзі судової практики Європейського суду з прав людини, оскільки остання не є релевантною у спірних правовідносинах.

Не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах висновки ЄСПЛ, зроблені у справі «Артур Іванов проти Росії» (заява № 62798/09), оскільки у даному випадку Суд визнав відсутність факту порушення ст. 13 Конвенції (право на ефективний засіб судового захисту) у зв`язку із неналежною сумою компенсації, вставлено національними судами. Разом з цим присудив компенсацію за порушення ст. 3 Конвенції (заборона нелюдського або такого, що принижу поводження).

Аналогічним чином не можуть бути застосовані до справи висновки ЄСПЛ, зроблені у справі "Ромашов проти України" (заява № 67534/01) оскільки констатовані судом порушення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції стосувались невиконання остаточного судового рішення у справі заявника та відсутності ефективних засобів захисту у зв`язку з цим; у справі «Єрохін та інші проти України» (Заява № 4043/08) - порушення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції стосувались розгляду національними судами справ у понад розумний строк та відсутності ефективних засобів захисту у зв`язку з цим; у справі «Загородній проти України» (Заява № 27004/06) - порушення пунктів 1, 3 ст. 6 Конвенції стосувались обмеження права заявника на вільний вибір захисника у кримінальному провадженні.

Вирішуючи питання відшкодування матеріальна шкода, про компенсацію якої заявлено ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав стягувати за рахунок держави витрати, понесені ОСОБА_1 на сплату послуг особи, яка за законом не може мати повноважень представника у конкретному кримінальному провадженні.

З огляду відсутності підстав для задоволення позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення витрат, які позивачем визначені як витрати на правову допомогу.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді: