справа № 361/5014/19-ц головуючий у суді І інстанції Селезньова Т.В.
провадження № 22-ц/824/8481/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 66 950 грн. 49 коп. за кредитним договором № б/н від 11 вересня 2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву від 11 вересня 2013 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 8 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним табанком договір. При укладенні договору відповідач дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що відповідач висловив згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчив, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України. Заявою відповідач підтвердив, що він повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Дія кредитного договору підтверджується також фактом користування відповідачем картковим рахунком та використанням кредитних коштів. Відповідно до підписаної анкети-заяви відповідач ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, їх зміст розуміє. Відповідач також підтвердив, що в подальшому зобов`язується самостійно знайомитися з усіма змінами на сайті банку. Позивач посилається на постанову Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц, від 07 березня 2018 року у справі № 755/18246/15-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 441/569/17. Відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору. Відповідач не надав доказів, що його не було ознайомлено з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку. Якщо суд не згоден із розрахунком заборгованості, суд повинен був надати свій розрахунок. Однак, суд ухилився від своїх прямих обов`язків, тобто, від здійснення правосуддя. Оскільки кредитний договір між сторонами є дійсним, він підлягає виконанню.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що позивач в апеляційній скарзі не зазначає про наявність в анкеті-заяві будь-яких ознак укладення договору кредиту або відкриття карткового рахунку або відомостей про видачу/отримання кредитної картки та про істотні умови укладеного договору. Сам факт подання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку та про надання згоди на те, щоб бути клієнтом банку, не означає і не доказує ні укладення договору кредиту, ні договору відкриття карткового рахунку, ні видачі відповідачу кредитної картки з встановленим на неї кредитним лімітом та його розміру, ні самого факту перерахування на рахунок відповідача кредитних коштів. У даній заяві відсутня будь-яка інформація щодо укладення договору кредиту чи змішаного договору щодо кредитування, відсутні будь-які відомості, які б ідентифікували договір кредиту. Заява не містить жодної фрази, яка б могла розглядатися як підтвердження укладення договору кредиту, або укладення договору на відкриття карткового рахунку з видачею кредитної картки, або отримання клієнтом кредитної картки. З вказаної анкети-заяви не вбачається розмір отриманого кредиту, який у позовній заяві позивачем вказаний як 8 000 грн. Така заява за її змістом у разі прийняття її як письмового доказу може розглядатись виключно як заявка (звернення) на отримання невизначених конкретно банківських послуг, тобто, згода стати клієнтом банку, що не означає укладення конкретного договору, тим більше договору кредиту на конкретно визначених істотних умовах, і зокрема, договору про отримання кредитної картки універсальна з відкриттям на неї кредитного ліміту у розмірі 8 000 грн. Таким чином, дана анкета-заява не містить у собі доказової інформації для даної цивільної справи і не підтверджує ті обставини, на які посилається позивач. Позивач не довів самого факту укладення з відповідачем кредитного договору (або іншого договору, в межах якого сторони домовились про кредитування) і його істотних умов, зокрема, про розмір кредиту, строки його повернення, процентну ставку, зобов`язання у випадку прострочення (неустойку), порядок внесення змін. З наданих позивачем так званих доказів не встановлено ні самого факту укладення договору, ні його конкретного виду, не встановлено факту видачі клієнту картки та її виду. Наданий суду розрахунок не є належним письмовим доказом. Ні позовна заява, ні додані до неї документи як окремо, так і у їхній сукупності не обґрунтовують підстав виникнення заборгованості по кредиту у розмірі, набагато вищому від суми кредиту, який, зі слів позивача, був виданий відповідачу. Якщо системно дослідити довідки і виписку по рахунку, можна дійти висновку, що вказані документи не містять відомостей про відкриття кредитного рахунку і кредитного ліміту у дату підписання відповідачем анкети-заяви. Відомості про кредитний ліміт 8 000 грн. відносяться до іншої дати, яка є відмінною від дати підписання анкети-заяви. Виписки по картковим рахункам з кредитним лімітом датуються іншим числом, починаючи з січня 2017 року, тобто, не мають відношення до дати підписання анкети-заяви, що може означати, зокрема, про наявність інших правовідносин між сторонами, або неправдивість наданої в довідці інформації, та не віднесення її до особи відповідача. У виписці за період з вересня 2013 року відсутні відомості про кредитні кошти.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що 11 вересня 2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якої відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.9).

Згідно розрахунку, наданого АТ КБ «Приватбанк», заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 11 вересня 2013 року станом на 23 квітня 2019 року складає 66 950 грн. 49 коп., з яких: 29 331 грн. 50 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 15 899 грн. 97 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 17 304 грн. 71 коп. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 750 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; штрафи: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3 164 грн. 31 коп. - штраф (процентна складова) (а.с.5).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних доказів на підтвердження укладення договору кредиту з відповідачем, умов договору, видачі відповідачу кредиту та/або видачі відповідачу кредитної картки, доказів наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за конкретними договірними кредитними зобов`язаннями (у випадку, якщо такий договір все ж був між ними укладений).

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач підписав анкету-заяву, згідно з якою він виявив бажання оформити на своє ім`я карту «Універсальна» з бажаним кредитним лімітом 1 000 грн.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 вказує на те, що з наданих позивачем доказів не встановлено ні самого факту укладення договору, ні його конкретного виду, не встановлено факту видачі клієнту картки та її виду.

На спростування заперечень відповідача проти позову позивач надав суду виписку по рахунках, а також довідку, згідно з якою ОСОБА_1 отримав картки № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , остання з яких має термін до 05.2020 року.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 75 від 04 липня 2018 року, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17 Верховний Суд зазначив, що факт отримання кредиту може бути доведено, у тому числі, і виписками про рух коштів по рахунку.

У матеріалах справи міститься виписка про рух коштів, з якої вбачається, що відповідач користувався коштами та здійснював операції, пов`язані з придбанням товарів, зняттям коштів у банкоматах, поповнення мобільного рахунку, карткового рахунку, та інші.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Не погоджуючись з заявленими позовними вимогами, відповідач не надав суду доказів, які б спростували зазначену у виписці по рахунках інформацію, а також доводи позивача щодо наявності у позичальника заборгованості за тілом кредиту та за простроченим тілом кредиту.

У своїх запереченнях проти позову ОСОБА_1 наголошував на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

З наданих суду розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що у період з червня 2015 року по квітень 2019 року відповідач вносив кошти на погашення заборгованості, що свідчить про визнання ним боргу, а, отже, і про переривання позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

За таких обставин, вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 29 331 грн. 50 коп. та заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 15 899 грн. 97 коп., що разом становить 45 231 грн. 47 коп., є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками, пені та штрафів, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку

АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У позовній заяві, обґрунтовуючи вимоги про стягнення процентів, пені та штрафів АТ КБ «Приватбанк» посилався на те, що їх розмір визначений Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку.

У той же час, 03 липня 2019 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі № 342/180/17, в якій зробила висновок про те, що відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах надання банківських послуг надає кредитору можливість додавати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. А, отже, для того, щоб Умови та Правила банку були застосовані необхідно, щоб вони містили підпис позичальника.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи Банку не містять підпису позичальника, а тому їх не можна розцінювати як такі, що погоджені останнім.

У заяві позичальника від 11 вересня 2013 року процентна ставка, розмір пені та штрафи не зазначені.

АТ КБ «Приватбанк» додано до позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», у якій зазначено розміри базової відсоткової ставки, пені та штрафів.

Разом з тим, вказаний Витяг не містить як підпису позичальника, так і даних, які персоніфікують особу відповідача. Так, у довідці не зазначено ані прізвища, імені, по батькові відповідача, ані його паспортних даних, ані ідентифікаційного номера, ані будь-яких інших даних, за наявності яких можна ідентифікувати позичальника. У зв`язку з цим, наданий суду Витяг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11 вересня 2013 року шляхом підписання заяви-анкети. За таких обставин, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів.

Враховуючи зазначене, у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у стягнення заборгованості за тілом кредиту та за простроченим тілом кредиту через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, які суд вважав встановленими, з прийняттям постанови по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви та апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» сплатив судовий збір на загальну суму 4 802 грн. 50 коп. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (67,5 %), а саме у розмірі 3 241 грн. 69 коп.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2020 року скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту та за простроченим тілом кредитута прийняти в цій частині постанову.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту та за простроченим тілом кредиту задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», місцезнаходження - вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, ідентифікаційний код 14360570, заборгованість за кредитним договором № б/н від 11 вересня 2013 року у сумі 45 231 (сорок п`ять тисяч двісті тридцять одна) гривня, 47 копійок та судовий збір у розмірі 3 241 (три тисячі двісті сорок одна) гривня, 69 копійок.

В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судове рішення складено 20 серпня 2020 року.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.