Справа № 214/1176/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 січня 2020 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Гриня Н.Г.,

секретаря судового засідання - Печарник З.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за первісною позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного договору, договорів поруки та іпотеки з моменту їх укладення, та за зустрічною позовною заявою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, -

за участю:

позивачів за первісним позовом - відповідачів за зустрічним - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним - ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з первісною позовною заявою 23.02.2017 року, в якій просив суд: визнати кредитний договір укладений 07.06.2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» в особі відділення №12 Криворізької філії ПАТ « УкрСиббанк» та ОСОБА_1 недійсним з моменту укладення; визнати договір іпотеки укладений 07.06.2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» в особі відділення №12 Криворізької філії ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 недійсним з моменту укладення; визнати договір поруки укладений 07.06.2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» в особі відділення №12 Криворізької філії ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 недійсним з моменту укладення.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 07.06.2006 р. між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» в особі відділення №12 Криворізької філії ПАТ «УкрСиббанк» укладено кредитний договорі. Відповідно до умов договору банк надав ОСОБА_5 у тимчасове користування кошти у розмір 10 500 дол. США із строком повернення до 06.06.2021 року та відсотками за користування кредитом у розмірі 11,80 % річних. 07.06.2006 року між ОСОБА_2 та між ПАТ «УкрСиббанк» в особі відділення №12 Криворізької філії ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір поруки, за яким поручитель поручився перед кредитором за неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за даним кредитним договором. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 07.06.2006 року між ОСОБА_1 та банком укладено договір іпотеки, згідно яким в іпотеку було передано нерухоме майно - квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Сторона позивачів вважає, що кредитний договір, договір поруки та іпотеки були укладені з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів». По-перше банк у порушення вимог Закону «Про захист прав споживачі»» не ознайомив позивачів з орієнтовною сукупною вартістю кредиту» По-друге, кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про недоліки пропонованих схем кредитування. У разі не надання такої інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Але, банк не виконав цю умову та не ознайомив позивачів із недоліками пропонованих схем кредитування. Не ознайомлення позивачів із недоліками призвело до того, що позивачі уклали договір на вкрай невигідних умовах. Невигідність у тому, що ризик від значного здорожчання долару на 500% покладено лише на позивачі. З цього випливає, що банк умисно знехтував приписами закону та не ознайомив позивачів з недоліками пропонованих схем кредитування, чим порушив вимоги закону «Про захист прав споживачів» та нав`язав вкрай невигідні умови кредитування. По-третє, кредитний договір не містить суттєвих умов, а отже є незаконним. А банк не вказав сукупну вартість кредиту в національній валюті у гривневому виразу. Таким чином, в договорі не зазначено ані суму кредиту, ані детальний розпис сукупної вартості кредиту споживача. Таким чином, всупереч ЗУ «Про захист прав споживачів» договорі не містить суттєвих умов, а отже є недійсним. По-четверте, кредитний договір має бути визнаний недійним, оскільки ані до укладення договору, ані під час його укладення гне повідомив позивача, про всі ризики від знецінення національної валюти покладаються не лише на позичальника та поручителя. Отже, в кредитному договір не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. У наданому розрахунку не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово та незрозуміло для споживача, що є свідченням порушення п.2 ч.1 ст. 11 Закону України «про захист прав споживачів», оскільки банк не надав позивачу, як споживчу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного законодавства. Крім того, до договору включено положення, що є несправедливими відповідно до ст..ст. 11,18 Закону. З огляду на наведене цілком очевидно, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним та відповідно як наслідок, визнання недійсними договору поруки та договору іпотеки, оскільки ці договори є похідними від основного.

18.07.2017 року представник ПАТ «УкрСиббанк» подав заперечення на позовну заяву в порядку ст.128 ЦПК України (в редакції ЦПК України, діючій на той момент), в якому просив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовити. Свої заперечення обґрунтовував тим, що кредитним договором, довідкою за особовим рахунком, випискою за кредитним договором підтверджується, що зобов`язання банку за кредитним договором виконанні належним чином, кредитні кошти надані позивачу відповідно до умов кредитного договору шляхом зарахування на його рахунок, зазначений в договорі. Позичальник скористався кредитними коштами, а саме розрахувався ними з продавцем квартири, та того ж дня передав придбану квартиру в іпотеку. Крім того, позивачі посилались на редакцію Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 22.09.20011 ороку, якої не існувало на дату укладення договору. До ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції від 22.09.2011 року були внесені зміни, а саме цими змінами встановлено, що в кредитному договорі зазначається «детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг ( реєстратора, нотаріуса, страховика оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту». Тобто, зміни до закону щодо конкретизації детального розпису сукупної вартості кредиту внесені вже після укладення оспорюваного договору. Аналогічні зміни внесені до ч.2 ст. 11 цього Закону щодо повідомлення споживача перед укладенням договору про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо) пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Кредитний договір укладений між позивачем та відповідачем містить всі умови визначені ч.4 ст. 11 Закону України «про захист прав споживачів» : пункт 1.1зазанчена сума кредиту; пунктом 1.3 визначено детальний розпис вартості кредиту для споживача, в пункті 1.2.1 зазначена дата видачі кредиту, пунктом 6.2 передбачено право дострокового повернення кредиту та інше. На дату укладення кредитного договору не існувало вимоги щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача ( у процентному та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки та вартості всіх послуг. Відповідно до п. 8.2 договору підписання м цього договору позичальник підтверджує свою здатність виконувати умови договору, що він повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними. Відповідно до п. 9.13 кредитного договору підписанням даного договору позичальником свідчить по те, що: всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Інформаційний лист містить інформацію про опис різних форм та програм кредитування із зазначенням переваг й недоліків кожної, орієнтовну сукупну вартість кредитів, попередження про валютні ризики під час кредитування в іноземній валюті, можливість та порядок зміни процентної ставки за кредитним договором, інформацію про особу та місцезнаходження кредитодавця та іншу інформацію, обов`язковість якої передбачено п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, даний лист містить про порядок орієнтовної сукупної вартості кредиту (порівняно із сумою кредиту, яка підлягає поверненню в повному обсязі) та з яких витрати складається орієнтовна сукупна вартість. Також вказано, що витрати збільшуються на суму процентів, що будуть сплачені за користування кредитом, на суму вартості послуг нотаріуса, на суму державного мита за посвідчення договору іпотеки , на суму страхових платежів, інше та зазначені орієнтовні суму чи тарифи цих платежів. Отже посилання позивача на те, щ банк порушив вимоги ч.2 ст. 14 Закону України «Про захист прав споживачів» та не повідомив позивачу перед укладенням сукупну вартість кредиту, недоліки схем кредитування та про валютні ризики , та те, що кредитний договір не містить суттєвих умов, не відповідають дійсності та спростовуються кредитним договором. Кредитний договорі був добровільно підписаний позивачем та він погодився зі всіма умовами. Свідченням того, що позивач погоджувався з умовами є той фак., що він протягом тривало часу (10 років) здійснював погашення кредиту, а відтак своїми діями визнавав умови договору у повному обсязі. Таким чином права позивача при укладенні договору не були порушені, оспорюваний кредитний договір відповідає вимогам законодавства. Крім того, банк звертається до суду у із заявою про застосування строків позовної давності, оскільки за захистом порушеного права позивачі звернулись лише через 10 років після укладення договору, тому 3-річнйи строк минув.

Крім того, не погоджуючись з первісними позовними вимогами представник ПАТ «УкрСиббанк», 17.10.2017 року подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т.2 а.с.53-55). Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 07.06.2006 року між Позивачем та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання споживчого кредиту №ОД12И8295Д (в системі обліку банку договір №0 від 07.06.2006 року) з додатковою угодою №1 від 15.01.2007 року. Відповідно до умов якого, ОСОБА_1 отримав кредитні кошти, в іноземній валюті, у розмірі 10 500 дол. США, під 11,8% річних, зі строком повернення кредиту по 06.06.2021 року, якщо тільки не буде застосовано іншого терміну.

Відповідно до умов Договору ОСОБА_1 зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в строки зазначені у Договорі, щомісяця сплачувати відсотки, у відповідності до графіку, який є додатком до Кредитного договору. Крім того, п.7.1. Договору, передбачена відповідальність за порушення строків повернення кредиту (всієї суми або його частини), термінів сплати відсотків та/або комісій, у виді пені, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості, станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті, за кожен день прострочення, починаючи з 32 календарного дня з дати порушення терміну виконання зобов`язання.

Одночасно, з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 був укладений Договір поруки №ОД12И8295Д-П від 07.06.2006 року.

Згідно з умов якого ОСОБА_2 , як поручитель, зобов`язалась відповідати перед банком за невиконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, у повному обсязі, що виникли з кредитного договору.

ОСОБА_1 зобов`язання за Кредитним договором, у строки, обумовлені в Кредитному договорі своєчасно не виконує, кредит та проценти за його користування, не сплачує, тому Банк просить суд стягнути солідарно з Відповідачів у судовому порядку суму боргу, процентів за Кредитним договором, яка станом на 05.10.2017 року, складає - 2612 дол. США 78 центів та пені у розмірі 469 грн. 42 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 2 376,04 дол. США; заборгованість по процентам - 236,74 дол. США; та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 11.02.2017 року по 05.10.2017 року у розмірі 469,42 грн. Крім того, Позивач просить суд стягнути з Відповідачів, суму сплаченого судового збору, у рівних частках з кожного.

13.04.2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник ОСОБА_3 надали відзив на зустрічний позов, в якому вказують, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з наступних підстав. Невиконання банком переддоговірної роботи з позичальником всупереч Закону України «Про захист прав споживачів». Так, в редакції чинній на момент укладення договору у 2006 році у банку повинна бути діяти затверджена форма переддоговірної роботи з позичальником. Проте банком-позивачем не надано до суду належних доказів того, що відповідачем отримано вище вказану інформацію перед укладенням оспорюваного кредитного договору, що є підставою для визнання його недійсним. Отже у порушення ч.2 ст. 11 Закону України позивач не надав в письмовій формі повної інформації про умов кредитування , що призвело до укладення кредитного договору на невигідних умовах та прибутковою для банку ануїтентою схемою, том що формулювання волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, яка не відповідає дійсності, а виконання спірного правочину направлено було на отримання кредитом прихованого прибутку, та виникнення не передбачених втрат у боржника. Також, при укладенні кредитного договору були допущені порушення умов чинного законодавства.. Зміст та умови були розроблені відповідальним працівником банку, а тому позичальник був позбавлений можливості вносити зміни до змісту кредитного договору і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови , які були запропоновані банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. З кредитного договору вбачається, що в ньому не має детального розрахунку та графік містить лише дві колонки. Визначити суму процентів, що підлягає сплаті кожного місяця неможливо, що суттєво порушує баланс договірних правовідносин позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим. Згідно з довідок-розрахунків, сума фактичного погашення за кредитом складає 8123,96 дол. США, а сплачених процентів - 5903,85 дол. США , що загалом 14 027,81 дол. США, що складає 378 750,87 грн., ця сума є приблизною, без урахування усіх інших витрат. Таким чином, відповідачами банку вже повернуто значно більше ніж орієнтована сума. Кредитний договір містить несправедливі умови Так, положення договору містить право банку на збільшення відсоткової ставки у разі дефляцій них процесів, натомість не містить жодних положень щодо зменшення процентної ставки. Станом на час подання первісного позову курс гривні до долару перевищував 27 грн. за 1 дол. США, тоді як договорі укладався за курсом 5,05 грн. за 1 дол. США, Таким чином умови п.9.2 за умови відсутності дзеркальної норми, п. 7.1 щодо сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки, яка є змінною величною та п.7.6, що передбачає штраф в розмірі 500 грн. є несправедливими. Також, надання кредиту в доларах САШ є несправедливим. Також, Додаткова угода №1 від 15.01.2007 року є нікчемною, так як її примірник відповідачем не надавався. На момент укладення додаткової угоди відділення №12 припинило свою діяльність згідно запису в Державному реєстрі банків, проте підпис завірено печаткою Відділення №12, яке припинило свою діяльність. Також, сплив строк для пред`явлення вимоги до поручителя за кредитним договором. Так останній платіж було сплачено 20.12.2016 року, наступний платіж мав бути сплачений до 02.01.2017 року, тому відповідно банк повинен був пред`явити вимогу до поручителя з 08.01.2017 року. Висновок про те, що він реалізував своє право передбачене ст. 1050 ЦК України і змінив строк виконання надіславши 19.07.2017 року вимогу про дострокове погашення не ґрунтується на достовірних доказах: вимогу від 19.07.2017 року поручителю необхідно було пред`явити до 08.07.2017 року, а було проявлено після настання строк для виконання відповідної частини основного зобов`язання; крім того, банком невірно вказано адресу поручителя, хоча було відомо про вірну адресу. Крім того, у банку взагалі не вникло право для права на отримання на дострокове стягнення кредиту, оскільки банку необхідно було довести прострочення повернення чергової частини позивачем ,чого зроблено не було.

06.09.2018 року представником ПАТ «УкрСиббанк» було надано відповідь на відзив, згідно якого АТ «УкрСиббанк» наполягає, що вимоги ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» дотримано та відповідний інформаційний лист надано (п. 9.13 Кредитного договору. Крім того, навіть у випадку ненадання такої інформації, яка зазначена у ч.2ст. 11 Закону , банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст. 15 та 23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійним у такому випадку кредитного договору. Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачі за первісним позовом не заявляли додаткових вимог та в подальшому виконували умови договору. Позичальник підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом, ніяких застережень або зауважень з боку позичальника не було. Крім того, споживач протягом 14 днів має прав відкликати свою згоду на укладення кредитного договору без пояснення причин, перебіг строку розпочинається з моменту вручення примірника договору, однак цього позивачем зроблено не було. Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони прийняли на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення е мали будь-яки законних підстав вважати, що така зміна натане. Виходячи зі змісту ст..ст. 1046, 4054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить на позичальнику, тобто підписуючи договір позичальник підтвердив, що усвідомлює можливість коливання курсових різниць валюти кредиту при отриманні коштів в іноземній валюті. Так, оскільки кредитним договором передбачено, щ чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором , тому з часи несплати кожного з платежів відповідно до с. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого часиною 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до поручителя. Таким чином, у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом з тим, правовідносини поруки не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань з кредитним договором про погашення кредиту до настання 6-місячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань. Таким чином, пропущення строку є припинення поруки в окремих її частинах, щодо яких строк виконання настав більше ніж за 6 місяців до пред`явлення позову. Проте в іншій частині (щодо платежів строк виконання яких ще не настав порука не припинена. Правовідносини поруки не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

05.04.2019 року надійшли заперечення на відповідь ПАТ «УкрСиббанк» на відзив, в яких керуючись ст. 180 ЦПК України сторона відповідачів за зустрічним позовом не визнає пояснень вкладених позивачем за зустрічним позовом у відповіді на відзив, оскільки: по-перше відзив було подано з пропущенням процесуального строку на надання відповіді,який було встановлено ухвалою від 23.03.2018 року та всупереч вимогам ст. 179 ЦПК України, тобто майже через 5 місяців після отримання відзиву; по-друге копію відповіді на відзив не було надіслано стороні відповідачів за зустрічним позовом; по-третє до пояснень, викладених у відповіді на відзив не подано письмових доказів на яких ґрунтуються заперечення. Таким чином, відповідь на відзив є недопустимим доказом.

За результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження заступника керівника апарату суду №331 від 22.01.2018 року та протоколу матеріали справи передано судді Гриню Н.Г., які ухвалою суду від 26.01.2018 року прийнято до свого провадження в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання (т.2 ас.с 110, 112).

Ухвалою суду від 23.03.2018 року вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з вимогами за первісним позовом для їх спільного розгляду (т.2 а.с.125).

Ухвалою суду від 28.08.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (т.2 а.с. 196).

Ухвалою суду від 21.12.2019 року (т. 3 а.с. 123-125). та від 27.12.19 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її представнику ОСОБА_3 про забезпечення позову було відмовлено.

Представник відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним ОСОБА_4 , правом присутності не скористувався, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечував проти задоволення первісних позовних вимог та підтримав зустрічні позовні вимоги.

З урахуванням позиції сторін, неодноразових відкладень розгляду справи за заявами позивачів за первісним позовом та їх представника ОСОБА_3 , умисного затягування розгляду справи, зловживання процесуальними правами, з метою дотримання розумного строку розгляду справи, враховуючи тривале перебування справи у суді (майже три роки), виконання завдань цивільного судочинства, захисту порушених та оспорюваних прав суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін та їх представників, оскільки їх неявка не перешкоджає цьому.

В ході розгляду справи сторонами заявлялись наступні клопотання: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - про письмове опитування учасників справи, як свідків згідно ст. 93 ЦПК України, яке ухвалою суду 28.08.2018 року задоволено (т.2 а.с. 195); про витребування доказів (т.3 а.с.21-23),, яке ухвалою суду від 03.05.2019 року задоволено (т.3 а.с. 89); про виправлення описок в ухвалах суду від 24.05.2018 року, 25.05.2018 року, 28.08.2018 року, 18.10.2018 року в частині невірного зазначення предмету та підстав позову, який виник між сторонам, ухвалою суду від 21.03.2019 року було виправлено описку в зазначенні предмету первісного позову в ухвалах Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.03.2018 року, від 24.05.2018 року, від 25.05.2018 року, від 28.08.2018 року, від 28.08.2018 року, від 12.10.2018 року, від 18.10.2018 року, від 26.01.2018 року, вказавши предмет позову - «про визнання недійсними кредитного договору, договорів поруки та іпотеки з моменту їх укладення» (т.3 а.с. 63-64), також ухвалою суду від 21.03.2019 року задоволено частково зауваження позивачів за первісним позовом - відповідачів за зустрічним ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на протоколи судових засідань від 23.03.2018 року та від 21.01.2019 року та частково посвідчено правильність зауважень в частині зазначення у протоколі судового засідання від 23.03.2018 року про заперечення ОСОБА_3 проти об`єднання зустрічного позову з первісним замість неоднозначно викладеної його позиції в п.9 протоколу та посвідчено правильність зауважень на протокол судового засідання від 21.01.2019 року щодо відсутності представника відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним ОСОБА_4 в судовому засіданні (т.3 а.с. 65-68); про залучення третьої особи (т.3 а.с.77-80), в задоволенні якого протокольної ухвалою суду від 03.05.2019 року відмовлено (т.3 а.с.88).

24.01.2020 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Допитаний в порядку ст. 93 ЦПК свідок ОСОБА_6 надав письмові пояснення згідно яких, 11.07.2005 року було створено відділення №12 Криворізької філії АКІБ «УкрССиббанк» та затверджено положення про відділення від 11.07.2005 року за №31, надано дозвіл на проведення банківських операцій, які визначені в Дозволі від 26.07.2005 року №17-24/4726. При цьому, відділення було структурною одиницею банку. Погодження відкриття відділення здійснено листом НБУ (електронна пошта від 27.10.2005 р. №2-116/7242). Згідно витягу протоколу №31 від 06.11.2006 року було змінено назву відділення №12 Криворізької філії на назву «Відділення №795 АКІБ «УкрСиббанк». Згідно витягу протоколу №15/13 від 02.09.2013 року було припинено діяльність в т.ч. відділення №795 шляхом ліквідації діяльності відділень. З позичальником була проведена переддоговірна робота відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Щодо не надання копії примірнику договору іпотеки то поставлене питання не стосується предмету спору, оскільки предметом спору є визнання недійсним кредитного договору, договору порук та іпотеки з посилання на Закону України «про захист прав споживачів». Кількість примірників погоджена сторонами у договорі (п. 6.6 Договору), що відповідає положень закону. Крім того, свідком не було надано відповіді на поставлені питання 6-10, оскільки не стосуються обставин справи, предметом є визнання договорів недійсними. Оцінка дійсності/недійсності за положеннями ст.. 215 ЦК України визначається виходячи з обставин справи на момент укладення спірних правочинів (т. 3 а.с. 4-5).

Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову/ доказів, зупинення/ поновлення провадження судом не вживались.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію учасників справи, суд дійшов наступних висновків.

07.06.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ОД12И8295Д (т.1 а.с.165-170), за умовами договору кредитодавець надав позичальникові кредит в сумі 10 500 доларів США з цільовим призначенням - для особистих потреб(придбання нерухомості). Розмір кредиту визначено за заявкою ОСОБА_1 від 05.06.2006 року на отримання кредиту, який він визначив саме в доларах США в сумі 10 500 із наданням інформації щодо його майнового, сімейного стану, наявності у приватній власності нерухомого майна та можливості повернення заявленого ним суми кредиту (т.1 а.с. 220-222).

Відповідно до п.п.1.2.1, 1.2.2 кредитного договору надання кредиту здійснюється строком з 07.06.2006 року по 06.06.2021 року для особистих потреб, а саме на придбання нерухомості шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника для подальшого використання за цільовим призначенням (т. 1 а.с.165-166).

Відповідно до п.1.3 договору, за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати надання кредиту, процентна ставка встановлюється в розмірі 11,80 % річних; після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов кредитного договору. За погодженням сторін, за умовами договору також може бути вставлений новий розмір процентної ставки. Проценти нараховуються щомісячно, в останній робочий день за методом «факт-360».

Як визначено п.1.3.4 договору, строк сплати процентів встановлено з 01 по 10 число включно кожного місяця.

Згідно додаткової угоди №1 від 15.01.2007 року було змінено номер рахунку на яку позичальник зобов`язаний повертати суму кредиту та повертати проценти, комісії, штрафи та інші платежі. Встановлено наступний метод нарахування процентів, а саме нарахування процентів здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» та встановлена черговість погашення заборгованості. За порушення позичальником термінів погашення будь-яких свої грошових зобов`язань, передбачених Договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) або термінів сплати процентів за кредит та/або комісії, банк має право вимагати додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті; пеня нараховується за кожен день прострочення, розраховується за методом 360/факт. Банк може використовувати право на застосування пені починаючи з 32 календарного дня, рахуючи з дати порушення терміну виконання свого грошового зобов`язання(т.1 а.с. 173).

Правомірність надання банком кредиту ОСОБА_1 в іноземній валюті підтверджується наявною в АКІБ «УкрСиббанк» генеральною ліцензією НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями №75 від 24.12.2001 року (т.2 а.с. 60) згідно офіційних відомостей Національного Банку України з інтернет-порталу www.bank.gov.ua, що узгоджується з вимогами п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року, Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим Постановою Правління НБУ від 15.12.2004 року №637 та правовою позицією Верховного Суду України у справах № 6-190цс15 та № 6-1680цс15.

Визначаючи обсяг відповідальності за порушення виконання кредитних зобов`язань сторонами погоджено, що відповідно до п.7.1 кредитного договору, за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених договором, термінів повернення кредиту та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку:

-в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена в гривні;

-в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на день нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті;

-пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент нарахування.

Того ж дня, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №ОД12И8295/2 від 07.06.2006 року (т.1 а.с. 227-229) згідно яким останній отримав кредит у формі кредитної лінії в національній валюті України в сумі ліміту кредитної лінії 448,00 грн., терміном повернення - щомісяця рівними частинами упродовж 11 місяців з моменту видачу траншу встановленого Графіком видачі траншів, з відсотковою ставкою 15,50 %, з терміном сплати не пізніше 10 числа кожного місяця.

Крім того, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір від 07.06.2006 року про відкриття картрахунку та видачу платіжної карти і додаткова угода про встановлення ліміту овердрафту №1, сума овердрафту - 5300 грн., термін повернення 06.07.2007 року згідно тарифів банку (т.1 а.с. 233-234).

Забезпеченням виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань виступають іпотека належної йому квартири АДРЕСА_2 та порука ОСОБА_2 (п.2.1 договору, т.1 а.с.166).

07.06.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник: ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено договір поруки №ОД12И8295-П за умовами якого поручитель зобов`язалась солідарно відповідати за виконання позичальником ОСОБА_1 кредитних зобов`язань за вказаним кредитним договором (т.1 а.с.180-181).

Відповідно до п.1.3. Договору поруки, Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору.

Відповідно до п.1.4. Договору поруки, відповідальність Поручителя і Боржника є солідарною.

Згідно п. 3.1. Договору поруки, цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника та основним договором.

Вказані докази (кредитний договір, договір іпотеки, договір поруки і додатки) не викликають у суду сумнівів у їх достовірності, допустимості та дійсності, оскільки були оглянуті судом в оригіналах, в пристуності сторін, які жодних жодних заперечень під час огляду не висловили (т.3 а.с. 104, а.с. 109 протоколи судових засдіань під час яких оглядадались оригінали матеріалів кредитної справи).

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від його виконання не допускається. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України.

В ході судового розгляду встановлено, що АТ «УкрСиббанк» належним чином виконав перед ОСОБА_1 свої зобов`язання, надавши кредит в обумовленому розмірі, що також не оспорюється позичальником.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих кредитних коштів, якому відповідає визначене ч.1 ст.509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 свої кредитні зобов`язання належним чином не виконував, внісши востаннє 20.12.2016 року 23,37 доларів США - в рахунок фактичного погашення тіла кредиту та 0,63 дол. США в рахунок погашення заборгованості по процентам (т. 2 зворот а.с. 84), всього сплативши станом на 05.10.2017 року 8 123,96 доларів США, що слідує з розрахунку заборгованості (т.2 а.с.83-89). У зв`язку з цим станом на 05.10.2017 року розмір заборгованості за кредитним договором від 07.06.2006 року, у тому числі простроченої, складає: за тілом кредиту - 2 376,96 доларів США, відсотків за користування кредитом - 236,74 доларів США, нарахованої неустойки - 469,42 грн. Доказів зворотного в спростування наданого позивачем за зустрічним позовом розрахунку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суду не надано.

Посилання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на погіршення їх фінансового становища та різкі зміни в курсі валют, що унеможливили подальшу сплату ним кредиту, не оправдовують допустимість порушення ним виконання кредитних зобов`язань та не звільняють його від відповідальності.

Твердження позивачів за первісним позовом, що при укладенні кредитного договору банком не було надано повної та достовірної інформації про умови кредитування, приховано фактичне значення реальної процентної ставки та повну і об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, є безпідставним, оскільки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її представником ОСОБА_3 у порушення вимог частини першої статті 81 ЦПК України не надано суду належних і достатніх доказів на підтвердження цих обставин та на спростування презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

За змістом частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Крім того, відповідно до ст.ст.215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Так, відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК України.

Згідно зі ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору №ОД12И8295Д від 07.06.2006 року вбачається, що в ньому визначено істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, порядок повернення. Позичальник ОСОБА_1 погодився на укладення договору саме такого змісту та на запропонованих банком і обопільно погоджених умовах, про що свідчить підписання ним як кредитного договору без будь-яких зауважень чи заперечень, так і додаткових угод до нього.

Поміж іншим, в п.9.13 кредитного договору (т.2 а.с.68), підписаного позичальником, чітко зазначено, що підписання даного договору позичальником свідчить про те, що: всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору було отримано Інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Доказів в спростування вказаних обставин та доведення наведених доводів позивачем за первісним позовом та представником не надано.

Водночас, однією з підстав, на які посилались позивачі за первісним позовом в обґрунтування пред`явлених ними вимог, зазначено, що оспорюваний кредитний договір було укладено з включенням до нього завідомо несправедливих умов щодо обов`язку виконання ним як позичальником кредитних зобов`язань в іноземній валюті - доларах США, які з огляду на коливання курсу валюти та зміни на ринку є для нього несправедливими, погіршують становище, створюють істотний дисбаланс договорених прав, обов`язків на шкоду позичальникові як споживачеві кредитних послуг. Однак суд не може з цим погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, яка кореспондується з абз.2 п.3.2 Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року у справі №7-рп/13, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості як складових елементах конституційного принципу верховенства права.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ст.ст.215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, ст.ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У кредитних правовідносинах кредитор, який надав кошти у значному розмірі та на тривалий час, діяв добросовісно і виконав своє зобов`язання, тоді як позичальник повинен виконувати свої зобов`язання протягом цього тривалого часу, що збільшує відповідні ризики для кредитора та передбачає необхідність їх мінімізації. Відповідні обмеження та умови є обґрунтованими та зрозумілими, оскільки банк управі вимагати від позичальника таких поведінки і дій, які б забезпечували виконання тим умов договору, повернення коштів та сплату відсотків. Кредитор управі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту, позичальник, який ініціював укладання договору, добровільно на такі умови і виправдані у спірних правовідносинах певні обмеження, пов`язані із користуванням своїм майном, погодився і виконував їх тривалий час.

Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-40цс13 від 11.09.2013 року, № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року та №6-330цс16 від 08.06.2016 року.

Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач.

Враховуючи те, що при укладенні кредитного договору як правочину, що базується на волевиявленні обох учасників правочину, ОСОБА_1 на свій розсуд та за вільним волевиявленням вирішив оформити кредит саме в іноземній валюті - доларах США, що не суперечить положенням ст.ст.6, 627, 638 ЦК України, будучи належним чином обізнаним та повідомленим про наявність ризиків отримання кредиту в іноземній валюті, які він як позичальник несе сам, суд приходить до висновку про відсутність з боку банку умислу на включення будь-яких умов, які були б несправедливими для позичальника чи створювали істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За даних обставин, всі наведені позивачем за первісним позовом твердження з даного приводу судом розцінюються як спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від добросовісної поведінки позичальника при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

Згідно зі ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Норма ч.2 ст.32 Закону України «Про Національний Банк України» містить заборону щодо випуску та обігу інших грошових одиниць на території України як нерозривної сукупності дій по їх випуску та подальшому обігу, а не як двох різних операцій - випуску або обігу. Адже стаття 44 цього ж закону закріплює за НБУ повноваження у сфері валютного регулювання, тим самим містить презумпцію правомірності використання валютних цінностей на території України у порядку, встановленому законодавством України.

Таким чином, закон не забороняє використання іноземної валюти на території України, а навпаки, регламентує порядок її використання, у тому числі фінансовими установами. Положення ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України також не містять посилання на те, що грошова одиниця України є єдиним платіжним засобом на території України.

З огляду на зазначене, неспроможними є доводи позивачів за первісним позовом щодо неможливості надання кредиту в іноземній валюті, оскільки на момент укладення оспорюваного кредитного договору №ОД12И8295Д від 07.06.2006 року АКІБ «УкрСиббанк» мало ліцензію та відповідні дозволи до неї, видані Національним Банком України на здійснення банківських операцій, у тому числі в іноземній валюті, в той час як мораторій на видачу кредитів в іноземній валюті, введений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» №3795-VI від 22.09.2011 року, на момент укладення оспорюваного договору не діяв.

Враховуючи правомірність надання АТ «УкрСиббанк» кредиту ОСОБА_1 в іноземній валюті, погодження сторонами виконання зобов`язань в іноземній валюті (повернення тіла кредиту, сплату процентів за користування ним, комісії), що не суперечить положенням законодавства України, на переконання суду не існує правових підстав ставити під сумнів право банку здійснювати діяльність в рамках кредитно-договірних зобов`язань з ОСОБА_1 в іноземній валюті, у тому числі ставити за умову виконання зобов`язань в валюті надання кредиту.

З огляду на встановлені судом обставини та проаналізовані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісних позовних вимог з огляду на їх безпідставність та недоведеність.

Стосовно припинення поруки у зв`язку із пропущенням шестимісячного строку, суд виходить з наступного.

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Сторони встановили як строк дії договору - до повного погашення позичальником заборгованості за кредитом та процентів за користування ним, кінцевий строк повернення кредиту до 06.06.2021 року, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежами, які встановлені в Графіку погашення кредиту. Договором поруки №ОД12И8295-П від 07.06.2006 року, укладеного з ОСОБА_2 , не встановлений строк, після настання якого порука припиняється, а зазначено до повного виконання позичальник зобов`язань, а тому суд вважає, що в цьому випадку підлягає застосуванню положення частини четвертої статті 559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (т.2 а.с. 70-71).

Частиною першою статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що порука - це строкове зобов`язання, строк поруки відноситься до преклюзивних строків, а тому його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред`явлення вимоги» та «пред`явлення позову», як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Судом встановлено, що умовами договору визначено сплату платежів щомісячно з певною періодичністю згідно до Графіку погашення.

Згідно з довідкою - розрахунком заборгованості за кредитним договором від 07.06.2006 року, останній платіж за тілом кредиту сплачений 20.12.2016 року у розмірі 23,37 доларів США, а зі сплати процентів за користування кредитом - 20.12.2016 року у розмірі 0,63 доларів США. Таким чином, про порушення свого права банк дізнався з 02.01.2017 року з моменту настання чергового платежу.

Разом з тим, як вбачається вимога про дострокове погашення заборгованості була направлена ОСОБА_1 та ОСОБА_2 лише 19.07.2017 року (т.2 а.с. 31, 32), а до суду банк звернувся за допомогою засобу поштового зв`язку згідно штампу на конверті 10.10.2017 року (т.2 а.с. 96) .

Отже, з огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що заборгованість, яку може бути стягнуто солідарно з боржника і поручителя обліковується за період до 10.04.2017 року (в межах шестимісячного строку).

Таким чином, з відповідачів на користь АТ «УкрСиббанк» підлягає стягненню солідарно заборгованість станом на 10.04.2017 року у розмірі (в межах шестимічного строку) : 2 518,54 дол. США, яка складається з заборгованості по тілу кредиту - 2376,04 дол. США, заборгованості по процентам - 142,50 дол. США ( 23,74 - 94,94) та пені у розмірі 469,42грн., а за період з 10.04.2017 року по 05.10.2017 року порука є припиненою у зв`язку із чим заборгованість по процентам у розмірі 94,24 дол. США підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує задоволення зустрічного позову АТ «УкрСиббанк» частково, у зв`язку із чим у рівних частинах з відповідачів за зустрічним позовом підлягає стягненню сума по 771,28 грн., а з ОСОБА_1 також сума у розмірі 57,44 грн., а разом з ОСОБА_1 828,72 грн. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом та її звільнення від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати за зустрічним позовом підлягають компенсації за рахунок державного бюджету.

Керуючись ст.ст.4, 5, 10, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 267, 268, 273, 274, 277, 279, 354, 355, п.п.9, 15 Перехідних положень ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні вимог первісної позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного договору, договорів поруки та іпотеки з моменту їх укладення - відмовити .

Зустрічні позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (ідентифікаційний код в ЄДР: 09807750, МФО 351005, юридична адреса: м. Київ, вул. Андріївська, буд. 2/12) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №ОД12И8295Д (в системі обліку банку договір №0) від 07.06.2006 року по кредиту та процентам у розмірі 2 518 (дві тисячі п`ятсот вісімнадцять) дол. США 54 центів та пені у розмірі 469 (чотириста шістдесят дев`ять ) гривень 42 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ), на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (ідентифікаційний код в ЄДР: 09807750, МФО 351005, юридична адреса: м. Київ, вул. Андріївська, буд. 2/12) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №ОД12И8295Д (в системі обліку банку договір №0) від 07.06.2006 року по процентам у розмірі 94 (дев`яносто чотири) дол. США 24 центів.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ), на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (ідентифікаційний код в ЄДР: 09807750, МФО 351005, юридична адреса: м. Київ, вул. Андріївська, буд. 2/12), 828 (вісімсот двадцять вісім) грн. 72 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ), на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (ідентифікаційний код в ЄДР: 09807750, МФО 351005, юридична адреса: м. Київ, вул. Андріївська, буд. 2/12), 771 (сімсот сімдесят одна) грн. 28 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30-ти днів з дня складання повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повне судове рішення складено 03.02.2020 року.

Суддя Гринь Н.Г.