Справа № 462/2990/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/811/283/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представників ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , його представника ОСОБА_7 , представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_10 , ОСОБА_8 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог та стороні позивачів ОСОБА_11 та третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів ОСОБА_1 , про визнання договору фіктивним,

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі ОСОБА_10 , ОСОБА_8 7 травня 2014 року звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати фіктивним договір, укладений між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо відчуження лазні-пральні літ. А-1 та А'-І, площею 543,7 кв.м, котельні літ. Б-1, площею 134,3 кв.м, та земельної ділянки, площею 0,3494 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Свої вимоги мотивували тим, що згідно з розпискою від 27 грудня 2007 року між ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримала протягом березня-грудня 2007 року особисто кошти в сумі 6 395 000,00 грн, з яких: від ОСОБА_11 3 150 000,00 грн, від ОСОБА_10 1 270 000,00 грн, від ОСОБА_8 1 975 000,00 грн. Вказані кошти відповідач отримала готівкою та зобов`язувалася повернути до 31 грудня 2012 року або передати у власність майно чи майнові права на еквівалентну суму. Відповідач свої зобов`язання не виконала грошові кошти в обумовлений час не повернула, ніякого майна у власність позивачам не передала. За захистом своїх порушених прав вони звернулися до суду з позовом про стягнення коштів. Проте ОСОБА_3 , намагаючись уникнути виконання зобов`язань за договором позики, відчужила шляхом дарування своєму синові належне їй нерухоме майно. Вважають, що в силу вимог ст. 234 ЦК України вказаний договір дарування є фіктивний.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування нерухомого майна та земельної ділянки, укладений 02 квітня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О.І., зареєстрований в реєстрі за № 1031.

Стягнуто із ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10 243 грн 00 коп. судового збору в рівних частках, тобто по 121 грн 50 коп. з кожного.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що на момент укладення спірного договору 02 квітня 2014 року, спір між позивачами та ОСОБА_3 не був предметом жодного судового розгляду, було відсутнє рішення суду що набрало законної сили, про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивачів грошових коштів за договором позики; ОСОБА_3 не набула статуту боржника у виконавчому провадженні зі стягнення з неї заборгованості на користь позивачів; на майно ОСОБА_3 не було накладено арешт та оголошено заборони на його відчуження. За таких обставин вважає, що особисті права позивачів не були порушені внаслідок відчуження земельної ділянки та нежитлових приміщень на підставі укладеного між відповідачами договору дарування. Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що на виконання оспорюваного договору дарування від 02 квітня 2014 року нерухоме майно було передано відповідачу ОСОБА_1 у власність, відтак такий договір не може бути кваліфікований як фіктивний, а реєстрація ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця після укладання договору дарування від 02 квітня 014 року жодним чином не може підтверджувати фіктивність договору дарування. Також вважає, що цивільні позови ОСОБА_12 та ОСОБА_8 від 12 березня 2014 року, пред`явлені в рамках кримінального провадження № 0000001 від 22.01.2014, не є належними та допустимими доказами в силу ст. 76-79 ЦПК України, не підтверджують вимог позивачів та не могли бути покладені в основу рішення суду. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 та представники ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

ОСОБА_6 , його представник ОСОБА_7 та представник ОСОБА_8 ОСОБА_9 просили рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

З матеріалів справи убачається, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року, яке набрало законної сили 21 травня 2018 року, в справі № 462/2589/14-ц за позовом ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 до ОСОБА_3 (третя особа: ОСОБА_1 ) про визнання права власності та стягнення заборгованості, позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_11 5 948 789 гривень 47 коп. боргу та 1 218 гривень 00 коп. судового збору. Всього стягнути 5 950 007 гривень 47 коп. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_10 2 398 400 гривень 83 коп. боргу та 1 218 гривень 00 коп. судового збору. Всього стягнути 2 399 618 гривень 83 коп. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 3 729 796 гривень 58 коп. боргу та 1 218 гривень 00 коп. судового збору. Всього стягнути 3 731 014 гривень 58 коп. В решті вимог позову відмовлено.

Вищевказаним рішенням установлено, зокрема, що згідно з розпискою від 27 грудня 2007 року між позивачами ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримала протягом березня-грудня 2007 року особисто кошти в сумі 6 395 000,00 грн, з яких: від ОСОБА_11 3150 000,00 грн, від ОСОБА_10 1 270 000,00 грн, від ОСОБА_8 1 975000,00 грн. Грошові кошти відповідач отримала готівкою та зобов`язувалася повернути до 31 грудня 2012 року або передати у власність майно чи майнові права на еквівалентну суму. Вказана розписка підписана ОСОБА_3 і скріплена печаткою Колективного підприємства побутового обслуговування «Дельфін-1». Відповідач свої зобов`язання не виконала, грошові кошти в обумовлений час не повернула, ніякого майна у власність позивачам не передала.

Крім того, було встановлено, що пояснення позивачів ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 про те, що відповідач ОСОБА_3 позичала в них гроші на викуп майна КППО «Дельфін-1» стверджуються матеріалами справи № 2-2720/10 за позовом ОСОБА_3 до КППО «Дельфін-1» про стягнення коштів, в яких містяться прибуткові касові ордери зазначеного підприємства від 27 грудня 2007 року, 28 грудня 2007 року, 13 лютого 2008 року, з яких вбачається, що саме з дня підписання відповідачем розписки від 27 грудня 2007 року, вона почала вносити значні кошті в статутний фонд підприємства, загальна сума внесених нею коштів становила 1233020,00 грн., що у подальшому призвело до того, що відповідач ОСОБА_3 набула право власності на нерухоме майно КППО «Дельфін-1» на підставі мирової угоди від 29 липня 2010 року, укладеною між нею та підприємством, і затвердженою ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 27 серпня 2010 року.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 04 жовтня 2010 року набула право власності на нерухоме майно, яке до того перебувало у власності КППО «Дельфін-1», а саме: лазню-пральню літ. А-1 та А'-І, площею 543,7 кв.м, та котельню літ. Б-1, площею 134,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру права власності на нерухоме майно № 17713737 від 12.04.2014 /т.2 а.с.82/, а також, 04 квітня 2011 року - на земельну ділянку площею 0,3494 га, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий №:06:018:012, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №969551, зареєстрованого у Львівській міській раді 24.01.2011 та виданого Управлінням Держкомзему у м. Львові 04.04.2011 /т.2 а.с.84, 85/.

Як убачається матеріалів справи, 22 січня 2014 року ОСОБА_10 та ОСОБА_8 звернулися до прокуратури Залізничного району м. Львова з заявами про вчинення злочинів, в яких повідомили, що ОСОБА_3 заволоділа їх коштами та коштами ОСОБА_11 на загальну суму 6 395 000,00 грн., одночасно вони просили вжити заходів щодо арешту вищевказаного нерухомого майна, враховуючи, що ОСОБА_3 шляхом ініціювання судових справ намагається здійснити відчуження зазначеного майна /т.2 а.с.86-90/.

22 січня 2014 року прокурором Залізничного району м. Львова Тиховським М.М. відомості, які містилися у заявах ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000001, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, що підтверджується відповідним витягом з кримінального провадження /т.2 а.с.91/.

Крім того, 22 січня 2014 року прокуратурою Залізничного району м. Львова була винесена постанова про накладення арешту на лазню-пральню літ. А-1 та А'-І, котельню літ. Б-1 та земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_1 , а 23 січня 2014 року було проведено реєстрацію обтяжень на зазначене майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 16615358 та 19185323 /т.2 а.с.92-94/.

12 березня 2014 року потерпілі у кримінальному провадженні № 000001 від 22 січня 2014 року ОСОБА_13 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 подали цивільні позови в порядку статей 61,128 КПК України до ОСОБА_3 , в яких просили стягнути на їх користь завдану її діями майнову шкоду та забезпечити накладення арешту на майно ОСОБА_3 , а саме: земельну ділянку по АДРЕСА_1 , будівлю лазні-пральні площею 543,7 кв.м та котельні площею 134,3 кв.м /т.2 а.с.95-100/.

Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 12 березня 2014 року було задоволено клопотання слідчого Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області Ковалика М.Р. про накладення арешту на майно та було постановлено накласти арешт шляхом заборони розпоряджатись земельною ділянкою площею 0,3494 га (кадастровий номер № :06:018:0128), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , нежитловими приміщеннями лазні-пральні площею 543,7 кв.м, що позначені на плані літерами А-1 та А1 та котельні площею 134,3 кв.м під літерою Б-1, що розташовані по АДРЕСА_1 , які перебувають у власності ОСОБА_3 в межах суми заявлених цивільних позовів 6 395 000,00 грн /т. 2 а.с.101,102/. 18 березня 2014 року було проведено реєстрацію обтяжень на зазначене майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № № 19192636 та 19191838 /т.2 а.с.103-105/.

Встановлено також, що 17 березня 2014 року старший прокурор прокуратури Залізничного району м. Львова Плекан В.В. виніс постанову, якою скасував постанову прокуратури від 22 січня 2014 року про арешт майна, зокрема, земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 31 березня 2014 було задоволене клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000001 та скасовано арешт на майно, а саме: лазню-пральню літ. А-1 та А'-І, котельню літ. Б-1 та земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_1 ), який був накладений ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 12 березня 2014 року /т. 2 а.с.108,109/.

02 квітня 2014 року між ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_1 був укладений договір дарування майна та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О.І., зареєстровано в реєстрі за № 1031 /т.1 а.с.194-196/. Відповідно до умов договору дарування дарувальник ОСОБА_3 подарувала, а обдарований ОСОБА_1 прийняв в дар нерухоме майно, а саме: лазню-пральню літ. А-1 та А'-І, площею 543,7 кв.м, котельню літ. Б-1, площею 134,3 кв.м, та земельну ділянку для обслуговування лазні, площею 0,3494 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . У пункті 7 договору дарування дарувальник ОСОБА_3 засвідчила, зокрема, що обтяжень, претензій, а також будь-яких прав у третіх осіб як у межах, так і за межами України на земельну ділянку немає.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, на яку посилаються позивачі як на підставу позовних вимог, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 , відчужуючи своєму синові належне їй на праві власності нерухоме майно, яке є об`єктом господарської діяльності, була обізнана про існування у кримінальному провадженні № 000001 від 22 січня 2014 року цивільних позовів з вимогами до неї про стягнення боргу на користь позивачів, отже, могла передбачати негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це майно, та прийшов до обгрунтованого висновку про те, що дії відповідачів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Крім цього, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що дії з безоплатного відчуження майна ОСОБА_3 вчинила на користь свого сина у короткий проміжок часу після скасування за її клопотанням арешту на земельну ділянку та розташовані на ній об`єкти нерухомості по АДРЕСА_1 , що свідчить про те, що договір укладено з метою приховування такого майна від вимог кредиторів.

Як установлено судом, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року залишається невиконаним, що свідчить про відсутність у ОСОБА_3 грошових коштів та майна, за рахунок якого може бути виконане рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність визнання договору дарування від 02.04.2014 фіктивним, з огляду на відсутність судового рішення, яке набрало законної сили, про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивачів грошових коштів за договором позики на момент укладення спірного договору, не заслуговують на увагу. Як установлено судом, на момент укладення договору дарування ОСОБА_3 було відомо про наявність у неї боргових зобов`язань за договором позики, строк повернення грошових коштів за яким настав 31 грудня 2012 року. Спірний договір укладено у день скасування арешту на майно, яке є предметом договору дарування.

Частиною 3 ст.215 ЦК України встановлено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Не обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про відсутність порушеного права позивачів оспорюваним правочином, оскільки ОСОБА_12 та ОСОБА_8 у розумінні статті 215 ЦК України є заінтересованими особами, які мають право оспорювати договір дарування від 02 квітня 2014 року, так як 12 березня 2014 року ОСОБА_12 та ОСОБА_8 у межах кримінального провадження подали цивільні позови, в яких, зокрема, просили накласти арешт на об`єкти нерухомості, отже позивачі мають власний інтерес вимагати визнання недійсним договору дарування нерухомого, з метою забезпечення для них можливості в подальшому реально і без перешкод виконати рішення суду в іншій справі, за їх позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції розглянув спір у межах заявлених вимог і прийшов до обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання договору дарування недійсними на підставі ст. 234 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:06.02.2020

Головуючий

Судді