ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року

м.Суми

Справа №756/13900/19

Номер провадження 22-ц/816/1512/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Хвостика С. Г.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Індастріал Логістик»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хоменка Григорія Михайловича на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27 травня 2020 року в складі судді Усенко Л.М., постановлено в м. Глухів, повний текст судового рішення виготовлено 01 червня 2020 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у жовтні 2019 року, позивач, просив суд стягнути на свою користь з відповідача шкоду, яка була ним завдана під час неналежного виконання трудових обов`язків експедитора - водія автотранспортних засобів, шляхом зловживання службовим становищем в сумі 160237 грн. 00 коп., що складається з нестачі дизельного пального в сумі -78157 грн. 00 коп. та втраченої вигоди - 82080 грн. 00 коп.

Свої вимоги мотивував тим, що 03.08.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір, відповідно до якого, відповідача прийнято на посаду водія та за суміщенням на посаду експедитора. Додатково між ними було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до якого відповідач є відповідальним за збереження схоронності довірених йому матеріальних цінностей. Зазначає, що протягом дії трудового договору відповідачем вчинялись дії, за яких підприємство зазнавало збитків, зокрема відповідачем проводився несанкціонований злив дизельного палива в довіреному йому автомобілі. Так, в результаті зливу пального за період з 03.08.2017 по 02.07.2018 року підприємство зазнало збитків на суму 78157 грн. 00 коп. Вказаний факт було зафіксовано у протоколі інвентаризаційної комісії від 02.07.2018 року. Крім того, в результаті прогулу відповідача підприємство зазнало збитків через зрив ряду контрактів, вартість яких складає 724780 грн. 80 коп., оскільки автомобіль закріплений за відповідачем не виїжджав у рейси. Вказує, що дохід транспортного засобу , закріпленого за відповідачем за 1 день складає 6840 грн. 00 коп. на день. Таким чином, за час прогулу відповідача, що склав 12 днів сума недоотриманого прибутку склала 82080 грн. 00 коп.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27 травня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Індастріал Логістик» шкоду, завдану під час виконання трудових обов`язків спричинену нестачею дизельного пального в результаті несанкціонованого зливу дизельного палива за період з 03 серпня 2017 року по 02 липня 2018 року в сумі 78 157 (сімдесят вісім тисяч сто п`ятдесят сім) грн. 00 коп. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Хоменко Григорій Михайлович подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених до позивача позовних вимог та ухвалити в цій частині нове - про відмову в задоволенні вказаних вимог.

Доводи скарги мотивує тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що звертаючись до суду позивач зробив припущення що він зазнав збитків внаслідок крадіжки, водночас, йому достовірно невідомо, що саме послугувало причиною настання збитків крадіжка вчинена відповідачем чи перевитрата дизпалива. Вказує, що вина відповідача у вчиненні крадіжки не була встановлена вироком суду. Вказує, що позивач з приводу факту крадіжки пального до правоохоронних органів не звертався. Обов`язок доказування наявності умов для покладання на працівника матеріальної відповідальності за шкоду законодавцем покладено на власника або уповноважений ним орган. Зазначає, що позивач не надав до суду доказів щодо видачі відповідачу дизельного пального в період його роботи з 03.08.2017 по 02.07.2018 рік, а також обґрунтованості витрат цього пального, його кількість, залишок на момент проведення інвентаризації. Крім того, позивач не вказав жодного факту зливу - крадіжки дизельного пального відповідачем. Зазначає, що відповідач не підписував документів з розрахунками перевитрат пального і не визнавав своєї вини у заподіянні матеріальної шкоди позивачу. Крім того вказує, що посада водія, на яку було прийнято відповідача відсутня в переліку посад і робіт, з якими відповідно до ст. 135 - 1 КЗпП України може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Зазначає, що ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях про стягнення з працівників матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації встановлюється в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, який позивачем було пропущено.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що відповідач займає посаду, безпосередньо пов`язану з збереженням та перевезенням матеріальних цінностей, а тому з ним було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Зазначає, що факт видачі відповідачу пального зафіксовано у подорожніх листах вантажних автомобілів за час роботи відповідача. Вказує, що з відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність як з водієм, якому довірено транспортний засіб та паливно - мастильні матеріали і який працював за суміщенням експедитором. Відповідач та його представник в судовому засіданні не зазначали про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, а тому вказані доводи апеляційної скарги є безпідставними. Просив суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Враховуючи, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а в іншій частині не оскаржується, тому в не оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, наказом від 03.08.2017 року № 7-К відповідач був прийнятий на роботу до ТОВ «Індастріал Логістик» на посаду водія автотранспортних засобів. Крім того, згідно цього наказу відповідача було прийнято на посаду «експедитора» за сумісництвом. (а.с.16).

03 серпня 2017 року директором ТОВ «ІНДАСТРІАЛ ЛОГІСТИК» затверджено посадову інструкцію водія-експедитора. У розділі 4 посадової інструкції визначено обов`язки водія експедитора, серед яких: забезпечувати утримання автомобіля в справному технічному стані, своєчасно інформувати про необхідність технічного огляду автомобіля, проводити технічні огляди та технічне обслуговування, дотримуватись правил дорожнього руху, правил перевезень вантажів, ефективно і економно використовувати паливно-мастильні матеріали. З посадовою інструкцією ОСОБА_2 ознайомлений в день прийняття на роботу, про що свідчить його підпис (а.с. 18-20).

Наказом від 03.08.2017 року № 10-БО за відповідачем закріплено сідловий тягач - Е марки: МАN модель TGX 18.440, державний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 та спеціалізований напівпричіп н/пр-самоскид - E марки: WIELTON модель NW3, державний номер НОМЕР_3 , 2015 року випуску, номер шасі НОМЕР_4 та доведено до нього норми витрат пального по автомобілю закріплені по підприємству (а.с.17).

Закріплений за відповідачем транспортний засіб є власністю ПАТ «Діамантбанк» та перебував у позивача на праві користування, згідно з договором суборенди від 17.07.2017 року № 470 (а.с. 25-29).

03.08.2017 між ТОВ «Індастріал Логістик» та ОСОБА_1 укладено договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до якого, ОСОБА_1 взяв на себе повну відповідальність за забезпечення схоронності довірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов`язався дбайливо ставитися до переданих йому для зберігання та перевезення або іншої мети матеріальних цінностей і вживати заходів для відвернення шкоди, здійснювати приймання, перевезення та передачу вантажу у суровій відповідності з правилами та нормами зазначеними у посадовій інструкції водія - експедитора, своєчасно повідомляти адміністрацію підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження довірений йому матеріальних цінностей; вести облік, складати і надавати у встановленому порядку товарно - грошові та іншу звіти про довірені йому матеріальні цінності, брати участь у інвентаризації довірених йому матеріальних цінностей. (а.с. 21-22).

Згідно з висновком ДП «Державний автотранспортний науково - дослідний і проектний інститут» за № 1/23974 тимчасова індивідуальна базова лінійна норма витрати палива для сідельного тягача МАN модель TGX 18.440 з двигуном робочим об`ємом 10518 куб.см., потужністю 324 кВт, 12-ступінчатою автоматичною коробкою передач, спорядженою масою 7100 кг становить 16,9 літра дизельного пального на 100 км. Період пробації норми встановлено до 12.09.2017 року включно (а.с.23).

02.07.2018 року адміністрацією ТОВ «Індастріал Логістик» складено акт про відсутність відповідача на роботі, згідно з яким відповідач залишив роботу о 10 годині ранку з невідомих причин. Про свою відсутність ОСОБА_1 нікого не повідомляв. В подальшому в період з 03.07.2018 по 0707.2018 року включно, а також 14.07.2018, 21.07.2018 року позивачем складалися акти про те, що відповідач на роботу не вийшов (а.с. 45-52)

Наказом ТОВ «Індастріал Логістик» від 02.07.2018 року № 1-БО призначено позапланову інвентаризацію паливно - мастильних матеріалів виданих відповідачу за весь період його роботи (а.с. 30).

Згідно з протоколом інвентаризаційної комісії від 02.07.2018 року за результатами проведення інвентаризації було встановлено нестачу дизельного пального (а.с. 35).

31.07.2018 року позивачем на адресу відповідача направлено лист, в якому останнього просили надати пояснення причини відсутності відповідача на роботі. (а.с. 65).

Позивачем на адресу відповідача направлено вимогу - претензію відповідно до якої відповідача запрошено до адміністрації підприємства з метою належного розірвання трудових відносин та передачі довірених відповідачу матеріальних цінностей. Також відповідачу запропоновано відшкодувати завдану підприємству матеріальну шкоду та упущену вигоду (а.с. 42).

Згідно з товарно - транспортними накладними позивачем 31.05.2018, 13.10.2017, 12.09.2017, 20.01.2018, 19.01.2018, 10.10.2017, 11.04.2018, 03.10.2017,06.11.2017, 02.11.2017 здійснювалося перевезення вантажу у вигляді щебеню та отсіву за пунктами призначення що зазначені у вказаних накладних (а.с.128-147).

Відповідно ч. 1, 2 до ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Частиною 3 ст. 130 КЗпП України визначено, що за наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до роз`яснень наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29 грудня 1992 р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» у відповідності зі ст. 130 КЗпП відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. Виходячи з вимог ст. 15 ЦПК суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Як зазначається у ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Перелік посад і робіт з працівниками (що досягли 18-річного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей (далі - Перелік), затверджений постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.77 р. № 447/24, і діє на території України відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12.09.91 р. «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР». Згідно абз. 10 розділу І посада експедитора з перевезення вантажів включена до вказаного переліку (абз. 10 розд. І).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є матеріально відповідальною особою, з огляду на те, що ним було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено заподіяння відповідачем матеріальної шкоди позивачу.

Проте погодитись з висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з такого.

З наявних матеріалів справи дійсно вбачається, що відповідач є матеріально відповідальною особою, оскільки з ним було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, як з експедитором з перевезення вантажів, яка включена до переліку посад і робіт з працівниками (що досягли 18-річного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм, що затверджений постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.77 р. № 447/24, разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що жодного доказу обсягу дизельного палива, що було надано відповідачу на перевезення вантажу, за кожен рейс окремо, а також підтвердження факту його одержання відповідачем, матеріали цивільної справи не містять, як і не містять відповідних доказів того, скільки саме пального залишалося в довіреному відповідачу транспортному засобі після виконання кожного рейсу і коли саме мав місце факт розкрадання.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно приписів ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що саме на позивача покладається обов`язок довести сам факт завдання йому матеріальної шкоди, а також вину відповідача у її завданні. Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що сама нестача дизельного палива не може свідчити про те, що вона настала саме в результаті протиправної поведінки відповідача без встановлення обставин того, коли саме така протиправна поведінка мала місце і в чому саме вона полягала. Позивачем всупереч вищевикладених нормативних приписів не було надано до суду доказів того, коли саме виникла нестача пального, а також доказів того, що вона виникла саме в за період роботи відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що в результаті проведеної на підприємстві інвентаризації 02.07.2018 року було встановлено нестачу дизельного пального. Разом з цим, відповідачем не було надано до суду первинних документів на підставі яких було виявлено нестачу дизельного пального, а також документів, що підтверджують що вказана нестача сталася внаслідок протиправних дій відповідача, а не з інших чинників. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що причиною виникнення нестачі пального була саме його крадіжка, проте доказів звернення з цього приводу до правоохоронних органів позивач до суду не надав.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що сам факт нестачі дизельного пального не може бути підставою для покладання на відповідача матеріальної відповідальності без встановлення його вини у виникненні вказаної нестачі дизельного пального, доведення якої в силу вимог ст. 138 КЗпП України покладається на позивача.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про доведеність завдання матеріальної шкоди позивачу саме з вини відповідача.

Враховуючи вищевикладене, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, на підставі п. 1, 4 ч. 1, ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню і ухваленню в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено в повному обсязі, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, позивачу необхідно компенсувати понесені відповідачем витрати по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи в сумі 2881 грн. 50 коп.

Щодо заявлених відповідачем в апеляційній скарзі вимог щодо відшкодування витрат на надання професійної правничої допомоги в розмірі 500 грн. 00 коп. за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції в сумі 3900 грн. 00 коп., колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке

Відповідно до ч. 1ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. (ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

За правилами ч. 1 ст. 138 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. (ч.2 ст. 138 ЦПК України).

Згідно з актом прийому - передачі виконаних робіт вартість послуг по складанню апеляційної скарги становить 2000 грн. 00 коп., а не 3900 грн. 00 коп. як зазначено в апеляційній скарзі. Разом з цим, жодних доказів здійснення відповідачем оплати послуг за договором про надання правничої допомоги матеріали справи не містять.

За таких обставин, колегія суддів вважає про недоведеність з боку відповідачем фактично понесених ним витрат за надання правничої допомоги при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а тому у їх відшкодуванні відмовляє.

Разом з цим, матеріали цивільної справи містять відомості про сплату відповідачем грошових коштів адвокату за надання правничої допомоги в суді першої інстанції в сумі 1000грн, але в оскарженому рішенні суд не навів підстави часткового відшкодування зазначених витрат на рівні 500 грн тому, колегія суддів визнає про необхідності їх відшкодування за рахунок позивача у розмірі 1000 грн 00 коп.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хоменка Григорія Михайловича задовольнити.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27 травня 2020 року в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове, а в частині розподілу судових витрат змінити.

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Індастріал Логістик» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої під час виконання трудових обов`язків, що спричинена нестачею дизельного пального за період з 03 серпня 2017 року по 02 липня 2018 року в сумі 78 157 (сімдесят вісім тисяч сто п`ятдесят сім) грн 00 коп. - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Індастріал Логістик» на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи в сумі 2881 грн 50 коп. і у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції 1000 грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

С.Г. Хвостик