ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

05 лютого 2020 року м. Херсон

справа № 654/3733/18

провадження № 22-ц/819/280/20

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Вейтас І.В., Приходько Л.А.,

секретар: Кутузова А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник адвокат Проніна Ольга Олександрівна,

відповідач ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє від імені ОСОБА_3 , на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 27 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та визнання недійсною державної реєстрації на цей засіб,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У жовтні 2018 року позивачка звернулася до суду із вищезазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 09.10.2012 року вона уклала шлюб з ОСОБА_6 . У 2013 році її чоловіком за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль марки «Hyundai» моделі «Tucson» 2.0 CRDI 4 WD AT дизель, № кузова НОМЕР_1 , № двигуна D4TEAB031871; номерний знак НОМЕР_2 , який було оформлено на ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік помер, зробивши на випадок своєї смерті розпорядження, за яким все своє майно заповів двом донькам: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Оспорюючи своє право на частку в спадковій масі майна покійного чоловіка в рамках цивільної справи №654/1650/18, ОСОБА_1 дізналася, що ще за свого життя ОСОБА_6 , від імені якого діяла його донька ОСОБА_3 , уклав договір купівлі-продажу за яким відчужив спільний транспортний засіб ОСОБА_2 . Оскільки, позивач не надавала своєї згоди на продаж автомобілю, просила визнати недійсним вищевказаний правочин. Крім цього, зазначала, що оспорювана угода є фіктивною, оскільки транспортний засіб був відчужений за значно заниженою ціною порівняно з його ринковою вартістю з тією метою, аби належна їй за умовами закону частка перейшла у власність іншій особі, без отримання нею будь-яких коштів від такої угоди. Також про фіктивність договору, на думку позивача, свідчить та обставина, що до теперішнього часу вказаним автомобілем фактично володіє та користується ОСОБА_3 . Посилаючись на наведене, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №6544/2016/000018 та визнати недійсною державну реєстрацію на вказаний автомобіль за ОСОБА_2 , а також стягнути на її користь понесені судові витрати.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 27 вересня 2019 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6544/2016/000018 від 21.07.2016 року, укладений між ОСОБА_6 , від імені якого діяла ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , предметом якого являється автомобіль марки «Hyundai» моделі «Tucson» 2.0 CRDI 4 WD AT дизель, № кузова НОМЕР_1 , № двигуна D4TEAB031871; номерний знак НОМЕР_2 , 2013 року випуску. Скасовано державну реєстрацію за ОСОБА_2 на зазначений автомобіль.

З урахуванням ухвали про виправлення описки від 29 жовтня 2019 року та додаткового рішення від 29 жовтня 2019 року вирішено питання щодо судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із презумпції спільності майна та з того, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля, який виходить за межі дрібного побутового, було укладено без письмової згоди позивача, як дружини продавця, а тому наявні підстави для визнання зазначеного договору недійсним і, як наслідок, скасування державної реєстрації права власності на нього.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального законодавства. Зокрема посилається на те, що суд належним чином не оцінив надані сторонами докази, не звернув уваги на те, що позивачем невірно обрано суб`єктний склад учасників справи, оскільки ОСОБА_3 не є стороною договору купівлі-продажу спірного автомобіля, а тому не є належним відповідачем, проте судом вирішив питання про права і обов`язки особи, яка не є стороною спірного договору. Крім того посилається на те, що позивачем не було доведено того факту, що спірний автомобіль був спільним майном подружжя. Також зазначають, що судом першої інстанції помилково ототожнено державну реєстрацію права власності на майно з державною реєстрацією договору, у зв`язку з чим зроблено помилковий висновок про те, що для укладення договору купівлі продажу автомобіля обов`язково необхідна письмова згода другого з подружжя.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі всебічно оцінених доказів, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 повністю погодився з доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 , просив рішення суду як таке, що є неправомірним, скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

09 жовтня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , було зареєстровано шлюб.

28.03.2013 року за договором купівлі-продажу №, ОСОБА_6 придбав дилера ТОВ «Автопланета Плюс» автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2.0 CRDI 4 WD AT дизель, № кузова НОМЕР_1 , № двигуна D4TEAB031871 колір Сніжно-білий.

Актом прийому-передачі від 01.04.2013 року вищевказаний транспортний засіб був переданий покупцю в повній комплектності та технічно справному стані.

21 липня 2016 року ОСОБА_6 , від імені якого на підставі довіреності виступала ОСОБА_3 , автомобіль HYUNDAI TUCSON був проданий ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу №6544/2016/000018.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .

Згідно заповіту, посвідченого 23.05.2016 року приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Ноздрачовою В.Д., все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, ОСОБА_6 заповів в рівних частинах ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Згідно частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

У частині третій статті 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відійшла від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, якою по суті суд відійшов від раніше визначеної правової позиції щодо необхідності доведення, за які кошти подружжя набуто майно. Згідно з наведеним висновком Верховного Суду України зазначено, що діє презумпція спільності майна подружжя і особа, яка це заперечує, повинна цю презумпцію спростувати.

Установивши, що оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля, укладений ОСОБА_6 , від імені якої діяла ОСОБА_3 , яка являлась його донькою і достеменно знала про його сімейний стан, без згоди іншого з подружжя ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля від 21 липня 2016 року недійсним і, як наслідок, скасування державної реєстрації автомобіля за ОСОБА_2 .

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 607/13289/16-ц (касаційне провадження № 61-29948св18).

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Доводи апеляційної скарги про те, що кошти, отримані від продажу спільного автомобіля, були витрачені в інтересах сім`ї, не впливають на правильність висновку суду про існування підстав для визнання недійсним оспорюваного договору та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу, судом не було вирішено питання щодо реституції, оскільки вказане не спростовує висновків суду щодо наявності підстав для визнання договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_3 не може виступати відповідачем у справі, оскільки не була стороною оспорюваного правочину є неспроможними в силу того, що ОСОБА_3 являється спадкоємцем померлого ОСОБА_6 , а тому, відповідно до вимог ст.1218 ЦК України, набула усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду. Доводи та обставини на які посилається апелянт зводяться до незгоди з висновками суду, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє від імені ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 27 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 лютого 2020 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді І.В. Вейтас

Л.А. Приходько