Єдиний унікальний номер 242/6967/19
Номер провадження 22-ц/804/2636/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Пономарьової О.М., Биліни Т.І.,

секретар - Сікора М.М.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Селидівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області, ухвалене 13 липня 2020 року у складі судді Капітонова В.І., повний текст рішення складений 16 липня 2020 року, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Селидівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про визнання особи безвісно відсутньою,

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання ОСОБА_2 , 1972 року народження, безвісно відсутнім. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано. ОСОБА_2 є батьком її дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заявник зазначає, що після розірвання шлюбу вона разом із ОСОБА_2 проживали за адресою: АДРЕСА_1 , мали спільний бюджет, разом виховували дочку , спільно вирішували побутові питання. У грудні 2014 року ОСОБА_2 виїхав до м. Москва Російської Федерації, з того часу у заявника відсутні відомості про місце його перебування. Визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім необхідно заявнику з метою навчання, лікування дочки за межами України, оскільки для виїзду за кордон потрібна згода батька, а також для оформлення державної допомоги на дитину. Просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Спартак Ясинуватського району Донецької області, безвісно відсутнім з 01 січня 2015 року.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 13 липня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, заявник подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, незастосування судом норм матеріального права, які захищають права неповнолітньої дитини, зокрема, Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про оздоровлення та відпочинок дітей», просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву.

В обґрунтування скарги вказує, що судом невірно встановлені обставини, що мають значення для справи. Так, судом не встановлено, що неповнолітня дитина заявника позбавлена можливості виїхати за межі України, оскільки немає можливості оформити дозвіл батька. Заявник не має можливості оформити матеріальну державну допомогу як мати одиначка.

Судом порушено норми процесуального права, оскільки відмовлено у допиті свідка, який мав підтвердити обставини, на які посилається заявник.

Представник заінтересованої особи - Селидівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області до суду не явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник заявника - адвокат Зінченко Б.Б. також надав заяву про неможливість явитися до суду з поважних причин і про проведення судового засідання в апеляційному суді у його відсутність. Заявник ОСОБА_1 до суду не явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм апеляційного суду за №174, та через представника, про причини неявки не повідомила, заяв про відкладення справи не надавала.

У відповідності до положень статті 372 ч.2 ЦПК України апеляційний суд переглянув справу без участі заявника та заінтересованої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.10.2006 року, який розірвано рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 07.02.2013 року.

ОСОБА_2 і ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

Заявник зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджує копія паспорту серії НОМЕР_1 , виданого 06 березня 2008 року Гірницьким МВМ Селидівського МВ ГУМВС України в Донецькій області.

Згідно з актом, складеним 27.11.2019 року депутатом Курахівської селищної ради в присутності свідків, ОСОБА_2 , проживав до 2015 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Інших даних на підтвердження обставин для визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім заявником не надано.

Суд першої інстанції керувався наступними нормами права.

У відповідності до ст. 43 ЦК Україні фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо у місті її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом одного року. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року.

Вирішуючи питання про обгрунтованість заяви, суд враховував правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17, де було зроблено висновок, що «безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються:

а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;

б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості;

в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України;

г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Перевіривши справу, колегія суддів погоджується із висновком суду.

Так, при зверненні до суду із заявою про визнання особи безвісно відсутньою заявник обгрунтувала заяву тим, що визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім дасть їй можливість виїзду з дитиною за кордон, оскільки в неї відсутня згода батька на такі дії, а також їй необхідно оформити державну допомогу на дитину.

Судом зазначено, що для визнання фізичної особи безвісно відсутньою потрібні такі умови: 1) особа відсутня у місці свого постійного проживання протягом року; 2) протягом цього року в місці, де вона постійно проживала немає відомостей про місце її перебування; 3) встановити місце перебування особи неможливо; 4) згідно зі ст. 307 ЦПК України необхідно, щоб були серйозні причини, які б обумовлювали необхідність визнання фізичної особи безвісно відсутньою і 5) виключення припущення про навмисність її відсутності, яка може бути обумовлена ухиленням від здійснення покладених на неї законом обов`язків щодо утримання дітей, повернення боргів, встановленого законом порядку розірвання шлюбу, ухиленням від кримінальної відповідальності тощо.

Наведені юридичні факти й утворюють юридичний склад, необхідний для визнання особи безвісно відсутньою.

Судом проаналізовано докази, надані заявником, в тому числі акт, згідно з яким ОСОБА_2 , 1972 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 , проживав до 2015 року.

Неможливо не погодитися із висновком суду про те, що даний акт не є єдиним належним підтвердженням того, що вказана адреса є постійним місцем проживання ОСОБА_2 , оскільки як зазначала заявник ОСОБА_2 раніше проживав у с.Спартак Ясинуватського району Донецької області.

Інших належних та допустимих доказів місця реєстрації та проживання ОСОБА_2 суду не надано, а тому неможливо встановити, що вказана адреса є постійним місцем проживання особи, так само як відсутні відомості того, що встановити місце перебування особи неможливо.

Заявником також не надано відомостей і не заявлено клопотання про перевірку відомостей про перетин кордону України ОСОБА_2 , про відсутність або наявність його розшуку.

Ст. 307 ЦПК України врегульований порядок розгляду справ про визнання особи безвісно відсутньою: до початку розгляду справи по суті суд, зокрема встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме.

Для того, щоб суд встановив такі обставини, заявнику необхідно надати певні відомості. Як вбачається зі справи, суд дійсно не мав можливості встановити родичів ОСОБА_2 , через відсутність даних про них.

У зв`язку із вищенаведеним колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції правильним, оскільки висновки суду цілком відповідають встановленим судом обставинам і нормам матеріального права.

Крім того, слід зазначити, що статтею 293 ЦПК України встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. . Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою;

Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб (статті 42, 294 ЦПК України).

Всіх суб`єктів (учасників) цивільних процесуальних правовідносин (крім суду) ЦПК поділяє на дві групи: 1) осіб, які беруть участь у справі, та 2) інших учасників цивільного процесу. Це різні за правовим статусом суб`єкти, тому чітке їх розмежування має важливе значення для правильного застосування цивільного процесуального законодавства. В основі такого поділу лежить критерій юридичної заінтересованості.

Особи, які беруть участь у справі, - це суб`єкти цивільних процесуальних правовідносин, які наділені юридичною заінтересованістю, що визначає їх правовий статус при розгляді й вирішенні цивільної справи.

Критерієм виділення даних суб`єктів в окрему групу є наявність у них юридичної зацікавленості (інтересу) у результаті розгляду справи. Вона полягає у тому, що особи, які беруть участь у справі, є учасниками спірних матеріально-правових відносин або захищають у процесі права та інтереси інших осіб, державні чи громадські інтереси.

Заявником при звернення до суду з даною заявою ніяк не мотивовано, яка юридична зацікавленість Селидівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану при вирішенні її заяви у зв`язку із необхідністю перетинати кордон України з неповнолітньою дитиною без дозволу батька, або оформити державну допомогу на неповнолітню дитину для матері, яка утримує дитину одна.

Таким чином, суб`єктний склад учасників справи належно не визначений.

Згідно зі статтею 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду з`ясовує питання про склад учасників судового процесу. У разі встановлення, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, залучає таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Отже, на стадії апеляційного перегляду справи суд позбавлений повноважень залучати відповідних заінтересованих осіб у справи окремого провадження.

Доводи апеляційної скарги про незастосування норм матеріального права, якими на думку заявника необхідно було керуватися суду, не є слушними у зв`язку із вищенаведеними доводами про правильність рішення суду. Відмова суду в допиті свідка також не може бути підставою для скасування оскарженого рішення з тих же підстав.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, обґрунтовано виходив із того, що підстави для визнання особи безвісно відсутньою відсутні, оскільки не доведені заявником, і не обгрунтовані з точки зору необхідності встановлення такого статусу особи.

Як роз`яснено в Постанові №14 Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, саме під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Тому рішення суду скасуванню або зміні не підлягає.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, тому в їх задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 13 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 серпня 2020 року.

Судді :

Є.Є. Мальцева

О.М. Пономарьова

Т.І. Биліна