ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/185/20 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

з участі секретаря - Костів Х.Ю.

сторін : ОСОБА_1

- її представника адвоката Островської О.Н.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу № 607/14370/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Домобудівник" на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 4 листопада 2019 року, ухваленого суддею Герчаківська О.Я. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» про стягнення заробітної плати за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ТзОВ «Домобудівник» (далі - TOB «Домобудівник») про стягнення заробітної плати за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обгрунтування вимог посилалась на те, що на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2018 року у справі № 607/3624/17 її поновлено на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи TOB «Домобудівник» з 16 травня 2016 року, з посадовим окладом 3800,00 грн. 23 березня 2018 року її звільнено із вказаної посади та виплачено їй середню заробітну плату за невикористану щорічну відпустку за період з 28 лютого 2015 року по 16 травня 2016 року в розмірі 1254,60 грн. (за 29 календарних днів). Однак в день звільнення не проведено повний розрахунок, а саме їй не виплачено компенсацію за невикористані 45 днів щорічної відпустки та не повністю виплачено компенсацію за 29 календарних днів щорічної відпустки за період з 28 лютого 2015 року по 16 травня 2016 року. 09 серпня 2018 року вона звернулася до відповідача із заявою про виплату їй компенсації за невикористані дні щорічних відпусток в сумі 4342,95 грн. 02 жовтня 2018 року при примусовому виконанні рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 лютого 2018 року у справі № 607/3624/17 їй виплачено 1254,60 грн. середньої заробітної плати за невикористану щорічну відпустку за період з 28 лютого 2015 року по 16 травня 2016 року в розмірі 1254,60 грн. (за 29 календарних днів). З урахуванням викладеного просить суд стягнути з TOB „Домобудівник" на її користь середню заробітну плату, як компенсацію, за 16 календарних невикористаних щорічних відпусток в сумі 1157,28 грн., середню заробітну плату як доплату до компенсації, за 58 календарних днів невикористаних щорічних відпусток 1685,94 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 13 червня 2019 року, що складає 55189,75 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» про стягнення заробітної плати за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки в сумі 2 843 (дві вісімсот сорок три) грн. 22 коп.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку при звільненні в сумі 41 866 (сорок одна тисяча вісімсот шістдесят шість) грн. 72 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ТзОВ "Дмомбудівник" просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у частині задоволених позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що судом безпідставно застосовано розрахунок проведений позивачкою. При обчисленні середньомісячної заробітної плати в частині оплати часу за відпустки позивачкою проведено розрахунок на підставі середньоденної заробітної плати, встановленої постановою апеляційного суду Тернопільської області від 04.07.2018 року у справі №607/3624/17, що суперечить вимогам Порядку №100. Вважає, що суд першої інстанції переглянув рішення Тернопільського міськрайонного суду від 5 лютого 2018 року. Позивачка подала частково той самий позов, з тим самим предметом та з тих самих підстав, по якому вже існує рішення суду, яке набрало законної сили.

Крім того вказує на те, що судом не застосовано наслідки спливу позовної давності, оскільки позивач дізналась про порушення своїх прав ще у березні 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що твердження ТзОВ "Домобудівник" про пропуск нею строку позовної давності є безпідставними, оскільки ч.2 ст.233 КзпПУ передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Невиплата звільненому працівникові всіх сум є триваючим правопорушенням, тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального права та правильно визначив розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивачка та її представник заперечили апеляційну скаргу, рішення суду вважає законним.

Відповідач в судове засідання не з`явився хоч належним чином був повідомлений про час і місце судового засідання .

У відповідності до вимог статтей 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Судова колегія, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача не проведено розрахунку по виплаті грошової компенсації за невикористану відпуску, тому відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку, з останнього підлягає стягненню грошова компенсація за невикористану відпустку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , інженера-економіста по ціноутворенню, відповідно до наказу № 16/05/16-7 від 16 травня 2016 року, винесеного головою комісії з припинення TOB «Домобудівник», звільнено за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин) відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2018 року (справа № 607/3624/17) визнано незаконним та скасовано наказ голови комісії з припинення TOB «Домобудівник» № 16/05/16-7 від 16 травня 2016 року «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_2 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера-економіста по ціноутворенню TOB «Домобудівник» з 16 травня 2016 року. Стягнуто з TOB «Домобудівник» в користь ОСОБА_1 30340 грн. 38 коп. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів. Стягнуто із TOB «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 01 жовтня 2015 року по 16 травня 2016 року у розмірі 14372 грн. 20 коп., з урахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів. Зобов`язано TOB «Домобудівник» провести ОСОБА_1 індексацію зазначеної суми не виплаченої заробітної плати, а також компенсацію втрати частини її доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати. Стягнуто із TOB «Домобудівник» в користь ОСОБА_1 1254 грн. 60 коп. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 28 лютого 2015 року по 16 травня 2016 року. У решті позовних вимог відмовлено.

Згідно постанови апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2018 року в частині зобов`язання TOB «Домобудівник» провести індексацію невиплаченої за період з 01 жовтня 2015 року до 16 травня 2016 року заробітної плати, а також компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати скасовано. Рішення суду в частині стягнення з TOB «Домобудівник» в користь ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, заробітної плати за період з 01 жовтня 2015 року до 16 травня 2016 року та судових витрат змінено. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з TOB «Домобудівник» в користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату з врахуванням індексації за період з 01 жовтня 2015 року до 16 травня 2016 року в розмірі 15492,89 грн.; стягнуто з TOB «Домобудівник» в користь ОСОБА_1 47 748.96 грн. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу; стягнуто з TOB «Домобудівник» в користь держави 1747 грн. 36 коп. судового збору. В решті рішення суду -залишено в силі.

Постановою (додатковою) апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року ухвалено в справі № 607/3624/17 в частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання TOB «Домобудівник» провести нарахування та виплату компенсації втрати у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати додаткове рішення, яким позов ОСОБА_1 в цій частині - задоволено частково. Зобов`язано ТОВ «Домобудівник» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 01 листопада 2015 року до 16 травня 2016 року, виходячи з визначених апеляційним судом до стягнення в користь позивача сум.

Згідно постанови Верхового Суду від 08 квітня 2019 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2018 року в частині, яка не скасована та не змінена судом апеляційної інстанції, постанову апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року та додаткову постанову апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року залишено без змін. Поновлено виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2018 року, постанови апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року та додаткової постанови апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року в частині, що не підлягала негайному виконанню.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 23 березня 2018 року, адресованої директору ТОВ «Домобудівник», ознайомившись із пропозицією про поновлення на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи, наданої їй 23 березня 2018 року, позивач надає згоду на поновлення її на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи ТОВ «Домобудівник».

Відповідно до наказу № 23/03/18-1 від 23 березня 2018 року, винесеного директором ТОВ «Домобудівник» ОСОБА_3 , згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду по справі № 607/3624/17 від 05 лютого 2018 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера-економіста по ціноутворенню ТОВ «Домобудівник», враховуючи те, що вказана посада в штатному розкладі товариства відсутня та враховуючи згоду ОСОБА_1 від 23 березня 2018 року прийнято рішення поновити ОСОБА_1 на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи ТОВ «Домобудівник» з 16 травня 2016 року.

23 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до директора ТОВ «Домобудівник» із заявою, в якій просить звільнити її 23 березня 2018 року з посади інженера проектно-кошторисної роботи ТОВ «Домобудівник» за згодою сторін.

Як вбачається із записів у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 , 23 березня 2018 року здійснено запис, згідно якого ОСОБА_1 звільнена із займаної посади за прогул, згідно ст. 40 КЗпП України з 16 травня 2016 року (наказ № 16/05/16-7 від 16 травня 2016 року). 23 березня 2018 року здійснено запис про те, що ОСОБА_1 поновлена на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 лютого 2018 року з 16 травня 2016 року (наказ № 23/03/18-7 від 20 березня 2018 року). 23 березня 2018 року вчинено запис про те, що ОСОБА_1 звільнена з посади інженера з проектно-кошторисної роботи ТОВ «Домобудівник» за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 23/03/18-2 від 23 березня 2018 року).

21 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Управління Держпраці у Тернопільській області з приводу невиплати їй при звільненні адміністрацією ТОВ «Домобудівник» грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки.

На дане звернення Управління Держпраці у Тернопільській області 06 грудня 2018 року надало позивачці відповідь вих. № 4204/01-05-4.3/18, в якій зазначено, що для якісного і всебічного з`ясування обставин, викладених у зверненні, Управлінням було проведено захід державного контролю (інспекційне відвідування) у TOB «Домобудівник». За документами, наданими для розгляду звернення, виявлено, що згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 лютого 2018 року, наказом від 23 березня 2018 року № 23/03/18-1 «Про поновлення на роботі» ОСОБА_1 була поновлена на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи TOB «Домобудівник» з 16 травня 2016 року. В цей же день 23 березня 2018 року ОСОБА_1 подала керівнику TOB «Домобудівник» заяву про звільнення з роботи за угодою сторін, і, згідно наказу від 23 березня 2018 року № 23/03/18-2 «Про звільнення з роботи», була звільнена з посади інженера з проектно-кошторисної роботи з 23 березня 2018 року, відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України. Відповідно до табеля обліку робочого часу за березень 2018 року, у день звільнення ОСОБА_1 не працювала. При звільненні вона отримала довідку (вих. № 23/03/18-2 від 21 березня 2018 року) про те, що «компенсація за невикористані відпустки за період з 28 грудня 2015 року по 16 травня 2016 року - 1254,00 грн.». Під час проведення інспекційного відвідування адміністрацією TOB «Домобудівник» була видана Довідка (вих. № 23/11/18-3 від 23 листопада 2018 року) про те, що « ОСОБА_1 нарахована компенсація за невикористані дні відпустки за період з 28 лютого 2015 року по 23 березня 2018 року у кількості 74 к.д., в т.ч. за період з 17 травня по 21 березня 2018 року 44 к.д. у сумі 2368,00 грн. та частково виплачена у день звільнення (копія касового ордера додається)». Одночасно виявлено, що обчислення середньої заробітної плати, при нарахуванні компенсації за невикористані відпустки, проведено із порушенням вимог абзацу першого пункту 2 розділу II Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як вбачається з матеріалів справи, у день звільнення ТОВ «Домобудівник» в повному обсязі не виплатило ОСОБА_1 компенсацію за 58 календарних днів відпустки за період з 28 лютого 2015 року по 27 лютого 2018 року та не провело виплату за 16 календарних днів щорічної відпустки за період з 28 лютого 2017 року по 23 березня 2018 року а тому суд першої інстанції вірно прийшов до висновку що з відповідача на користь позивача слід стягнути компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 2 843, 22 грн.

Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року у справі № 607/3624/1 встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 103,12 грн.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що всього робочих днів за період часу з 23 березня 2018 року по 04 листопада 2019 року (день ухвалення рішення судом) є 404, а саме: 1) з 23 березня 2018 року - 6 робочих днів; 2) за квітень 2018 року - 19 робочих днів; 3) за травень 2018 року - 21 робочих днів; 4) за червень 2018 року - 20 робочих днів; 5) за липень 2018 року - 22 робочих дні; 6) за серпень 2018 року - 22 робочих дні; 7) за вересень 2018 року - 20 робочих дні; 8) за жовтень 2018 року - 22 робочі дні; 9) за листопад 2018 року - 22 робочі дні; 10) за грудень 2018 року - 20 робочих дні; 11) за січень 2019 року - 21 робочий день; 12) за лютий 2019 року - 20 робочих дні; 13) за березень 2019 року - 20 робочих дні; 14) за квітень 2019 року - 21 робочих дні; 15) за травень 2019 - 21 календарних дні; 16) за червень 2019 року - 18 робочих дні; 17) за липень 2019 року - 23 робочі дні; 18) за серпень 2019 року - 21 робочий день; 19) за вересень 2019 року - 21 робочий день; 20) за жовтень 2019 року - 22 робочих дні; за листопад (на ухвалення рішення судом) - 2 робочих дні.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню виплата середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні .

Однак колегія суддів не погоджується повністю з висновком суду що до розміру стягнення у сумі 41 866,72 грн. з огляду на наступне.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі №761/9584 /15 ц прийшла до висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

91.3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

91.4. Іншіобставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Колегія суддів вважає, що в даній справі виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд слід зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України з огляду на наступне.

В постанові від 26 червня 2019 року в справі №761/9584 /15 ц Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).

Застосування до обставин даної справи справи критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України:

З матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 лютого 2018 року, наказом від 23 березня 2018 року № 23/03/18-1 «Про поновлення на роботі» ОСОБА_1 була поновлена на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи TOB «Домобудівник» з 16 травня 2016 року. В цей же день 23 березня 2018 року ОСОБА_1 подала керівнику TOB «Домобудівник» заяву про звільнення з роботи за угодою сторін, і, згідно наказу від 23 березня 2018 року № 23/03/18-2 «Про звільнення з роботи», була звільнена з посади інженера з проектно-кошторисної роботи з 23 березня 2018 року

Слід зазначити, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05 лютого 2018 року, стягнуто з TOB «Домобудівник» в користь ОСОБА_1 30340 грн. 38 коп. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у червні 2019 року після звільнення з роботи, яке мало місце 23 березня 2018 року.

Відповідно до матеріалів справи та встановлених судам обставин, позивач не звернувся на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати. Суд першої інстанції встановив, що таке право позивач реалізував лише у листопаді 2018 року звернувшись до Управління Держпраці у Тернопільській області з приводу невиплати їй при звільненні адміністрацією ТОВ «Домобудівник» грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки та подачею у червні 2019 року даного позову.

Відповідач заперечував проти права позивача на компенсацію за невикористану відпустку, а тому факт порушення цього права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду.

Сума компенсації позивачу за невикористану відпустку, яку встановив суд у сумі 2843 грн. є суттєво меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні в сумі 41 866 грн.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 2843 грн. Тому у відповідній частині рішення суду підлягає зміні з ухваленням рішення про стягнення за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 2843 грн.

Апеляційний суд приходить до переконання, що відповідачем не наведено доказів, які б свідчили про відсутність вини власника чи уповноваженого ним органу у затримці виплати належних позивачу сум в день звільнення та відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем попущено строку звернення до суду з даним позовом судом оцінюються критично.

Так, згідно ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Проаналізувавши зміст наведених вище норм КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Домобудівник" задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 листопада 2019 року змінити в частині суми стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні,зменшивши суму стягнення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку при звільненні в сумі 2843 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 серпня 2020 року.

Головуючий: Г.М.Шевчук

Судді: О.Я. Міщій

З.Є. Ткач