"11" серпня 2020 р. Київський районний суд м. Харкова у складі: головуючого - судді Лях М.Ю., за участю секретаря - Хомінської Т.В., розглянувши у порядку загального позовного провадження у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Харківська міська рада про визнання права власності, -
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на 55/100 частки житлового будинку із надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 14.03.2007 року він придбав у власність за договором купівлі-продажу 45/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Власником 55/100 частин житлового будинку є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право па спадщину від 03.07.2004 р. Проте, відповідачка передала зазначене нерухоме майно у фактичне користування та володіння ОСОБА_1 , який утримував його в повному обсязі на протязі 11 років, сплачував необхідні платежі, обробляв земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок. На даний час позивач добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за будинком і земельною ділянкою, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт, оскільки з 2007 року фактично проживає за даною адресою. У зв`язку з чим позивач просить визнати за ним право власності за надбувальною давністю на 55/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04.02.2019 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче провадження.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18.10.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник третьої особи - Харківська міська рада надав письмові пояснення по справ, в яких заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що ОСОБА_1 в своєму позові зазначає, що з 2007 року йому відомо, що ОСОБА_2 є власником 55/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , з цього ж періоду, позивач фактично мешкає за вказаною адресою. Разом з цим позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, що володіє майном за волею власника і завжди знала хто є власником. Представник третьої особи також звертає увагу суду, що позивач зареєстрований по АДРЕСА_2 .
Представник позивача через канцелярію суду подала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує, позов просить задовольнити в повному обсязі.
Відповідач повідомлявся у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового розгляду за зареєстрованим місцем проживання, в судове засідання повторно не з`явився, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, відзиву проти позову не надав.
Третя особа повідомлялась у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового розгляду, представник в судове засідання не з`явився, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав.
Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, заперечення викладені в поясненнях третьої особи, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.
Судом встановлені наступні фактичні обставини.
Відповідно до Договору купівлі-продажу від 14.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною І.М., реєстровий № 981, ОСОБА_1 придбав у власність 45/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Право приватної власності ОСОБА_1 на 45/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 04.04.2007 року, відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».
Власником 55/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності па нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03.07.2004 р. (інформаційна довідка №209927189 від 22.05.2020 р.).
Як вбачається з інформації Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Харківській області, наданої 10.09.2019 року (вих. № 9672/15.1-04-05) при проведенні перевірки щодо актового запису про смерть ОСОБА_2 за період з 01.01.2013 року, такого запису не виявлено.
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України по справі від 06.03.2019 № 336/2900/17-ц про визнання права власності на частку житлового будинку за набувальною давністю; аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
За набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За таких обставин, враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, які б підтверджували існування достатніх підстав для визнання права власності на 55/100 частин житлового будинку із надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та відповідали фактичним обставинам справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про визнання права власності слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 15, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 335, 344 ЦК України,суд -
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Харківська міська рада про визнання права власності - відмовити.
В судовому засідання проголошено вступну та резолютивну частину судового рішення, повний текст виготовлено протягом десяти днів.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 .
Суддя -