Справа № 755/2452/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Гончарука В.П.,

за участі секретаря Гриценко О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного провадження, без повідомленням сторін в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача майнову шкоду у розмірі 166 938,00 грн., моральну шкоду у розмірі 150 228,00 грн., витрати на проведення експертизи у розмірі 2 500,61 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн., та судовий збір.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 23.02.2019 р. о 06.35 год. в м. Києві по вул. Труханівській ОСОБА_2 керуючи автомобілем Фіат Добло д.н. НОМЕР_1 не обрав безпечної швидкості руху, при виникненні перешкоди не вжив заходів для безпечного її об`їзду або повної зупинки автомобіля, внаслідок чого здійснив наїзд на колесо-відбійник з подальшим виїздом за межі проїзної частини, що призвело до пошкодження транспортного засобу. Вина ОСОБА_2 підтверджується постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.05.2019 р. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль Фіат.

В результаті даної ДТП Позивачу як власнику автомобіля були нанесені значні матеріальні збитки та моральна шкода. Заподіяні матеріальні збитки та моральну шкоду відповідач добровільно не відшкодував, а тому Позивач змушений звернутися до суду для захисту порушених прав та інтересів.

Відповідно до Звіту №249_19_ЕО від 13.08.2019р. матеріальний збиток заподіяний власнику даного автомобіля ФІАТ внаслідок даної ДТП складає 166 938,00 грн. Таким чином внаслідок вчиненого ДТП ОСОБА_1 було завдана матеріальна шкода на суму 166 938,00 грн.

Також дана подія завдала Позивачу дуже суттєвої моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, стресі та хвилюваннях і переживаннях, заподіюваних неправомірними діями винуватця ДТП, ушкодження майна, втрати доходів та необхідності понесення додаткових затрат. Така ситуація виникла незалежно від її волевиявлення та призвела до проблематизації життя, що проявилось у наступних обставинах. Через дане зіткнення пережив емоційний стрес, зазнав дуже суттєвих додаткових матеріальних затрат. До цього часу переживає за своє майно, за подальший розвиток подій.

В наслідок ушкодження автомобіля Позивача було позбавлено власності та засобу пересування. Був змушений використовувати інші види транспорту, що призводить до зайвого витрачання часу та понесення матеріальних затрат. Через матеріальні негаразди у сім`ї почали виникати сварки і конфлікти, що вплинуло на загальний стан здоров`я.

Все це призвело до втрати стабільного повноцінного заробітку, внаслідок чого знизився загальний рівень життя родини, з`явилася необхідність психологічної перебудови способів та звичок поточного існування, пристосування до нових, погіршених умов. Це викликало певні негативні зміни: відчуття напруги, тривожність, знижений фон настрою, реакції замикання, дратівливість, збудливість, що призвело до негативних комунікативних змін мікросоціального середовища родини. В зв`язку з пригодою були порушені плани, що малися, а наслідки перешкодили реалізації поточних повсякденних планів, побудові нових перспектив професійної, особистої та сімейної діяльності. Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання активного життєвого часу (консультування у спеціалістів, проведення експертиз, підготовка матеріалів для звернення до суду), обумовили необхідність залучання фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, і дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання.

03 березня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Копію вказаної ухвали про відкриття провадження у справі позивачем було отримано 03 квітня 2020 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Копію вказаної ухвали про відкриття провадження у справі представником позивачем було отримано 08 квітня 2020 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Сторона позивача додаткових пояснень по суті спору до суду не надавала.

Відповідачем копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з доданими до неї документами було отримано 03 квітня 2020 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень подано не було, відповідачем не використано право подання відзиву на позовну заяву.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Згідно ч. 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 , 23 лютого 2019 року о 06 годині 35 хвилин, у м. Києві, по вул. Труханівській, передав керування автомобілем «Fiat Doblo», д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , який на той час перебував у стані алкогольного сп`яніння та, у подальшому, був причетний до ДТП. Своїми діями ОСОБА_3 порушив п. 2.9 г ПДР України.

ОСОБА_2 , 23 лютого 2019 року о 06 годині 35 хвилин, керуючи автомобілем «Fiat Doblo», д/н НОМЕР_1 , у м. Києві, по вул. Труханівській, не обрав безпечної швидкості для руху, при виникненні перешкоди, не вжив заходів для безпечного її об`їзду або повної зупинки автомобіля, внаслідок чого, здійснив наїзд на колесовідбійник з подальшим виїздом за межі проїзної частини, що призвело до пошкодження транспортного засобу, травмування пасажира ОСОБА_3 та порушення п. п. 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України.

Відповідно до частини третьої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року у справі № 755/5005/19 та у справі № 755/5006/19 ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накласти на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шестисот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 10200 (десять тисяч двісті) грн. із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, притягнути його до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 340 (триста сорок) гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з вище вказаною дорожньо-транспортною пригодою було пошкоджено автомобіль марки «Fiat Doblo», д/н НОМЕР_1 , який належить на праві власності позивачу.

Згідно із положеннями ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

У відповідності до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України).

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, факт пошкодження майна (транспортного засобу) належного на праві власності позивачу ОСОБА_1 підтверджується постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року у справі № 755/5005/19 та у справі № 755/5006/19.

Частина 2 ст. 1166 ЦК України встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин).

Відповідно до частини 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

13.08.2019 Суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Агенція «Експетриза та оцінка» проведено експертне дослідження та надано Звіт №249_19_FO від 13.08.2019 року про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу. за результатами проведеної експертизи серед іншого визначено, що розмір матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля марки «Fiat Doblo», д/н НОМЕР_1 , складає 166 938,00 грн.

Таким чином, суд вважає, що позивачем правомірно заявлено вимогу до відповідача з приводу відшкодування матеріальної шкоди в сумі 166 938,00 грн., що є сумою відшкодування за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, та яка підлягає стягненню з відповідача, як особи, винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, право вимоги до якої є абсолютним.

Щодо стягнення розміру витрат позивача на проведення експертизи, яка оплачена експерту та склала 2 500,00 грн,, що підтверджується квитанцією № 231 від 19.08.2019 року, дана вимога також підлягає задоволенню.

Щодо відшкодування моральної шкоди на користь позивача, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.22 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 5 цієї ж статті Кодексу визначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому слід зазначити, що згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при вирішенні вимог споживачів про відшкодування на підставі статті 24 Закону моральної шкоди суди повинні виходити з роз`яснень, які Пленум Верховного Суду України надав у постанові від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Зокрема, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії продавця, виготівника, виконавця або через їх бездіяльність. Розмір відшкодування моральної школи встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), суми неустойки, а має ґрунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку.

Крім того, наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 150 228,00 грн. задоволенню не підлягає, оскільки вина відповідача у спричиненні позивачу моральної шкоди не доведена в судовому засіданні, відсутній причинний зв`язок між будь-яким погіршенням здоров`я позивача і діями відповідача, які мали б винний характер, разом з тим заявлені вимоги заявлені без достатніх правових підстав та обгрунтування.

Щодо вимоги сторони позивача про стягнення витрат на правову допомогу, суд дійшов до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, ч. 2 ст. 137 ЦПК України.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Адвокатом Папенком Р.С. не було долучено акту про обсяг наданої правової допомоги, квитанцію про сплату вартості наданих послуг правової допомоги на суму 15 000,00 грн.

Зважаючи на викладене, беручи до уваги те, що адвокатом Папенком Р.С. документально не підтверджено понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн., вказана сума не підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

За правилами ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 964,38 грн.

Керуючись ст.ст. 22, 1166,ЦК України, п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353, 430 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 169 438, 00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 964,38 гривень.

В решті задоволення позовних вимог відмовити

Рішення може бути оскаржене до Київського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 01 липня 2020 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , (ІПН НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ).

Відповідач - ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ).

Суддя