ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 205/822/17

провадження № 61-2292 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом - Дніпропетровська міська рада,

треті особи за зустрічним позовом - реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіна Олена Валентинівна, Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу адвоката Осадчого Олександра Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року в складі судді Шавули В. С. та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року в складі колегії суддів Каратаєвої Л. О., Деркач Н. М., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

13 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 та з урахуванням уточнених позовних вимог просив установити факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (далі - домоволодіння), а саме:

- на 1/3 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3

- на 1/6 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_4 , а також:

- визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0482 га, кадастровий номер :08:677:0018, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (далі - земельна ділянка) в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 .

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 вказував, що за життя його з ОСОБА_2 батьки ОСОБА_5 і ОСОБА_4 були власниками домоволодіння та земельної ділянки за вказаною адресою.

У 1998 році помер батько, й вони втрьох як спадкоємці першої черги за законом, які проживали разом зі спадкодавцем, прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління цим майном.

За життя ОСОБА_4 , яка померла в червні 2016 року , склала заповіт, відповідно до якого належну їй 1/2 частину домоволодіння заповіла ОСОБА_2 .

Позивач уважав, що після смерті батьків їм із сестрою ОСОБА_2 має належати по 1/2 частині домоволодіння та земельної ділянки, на якій воно розташоване.

Проте нотаріус відмовляється видати свідоцтва про право на спадщину, оскільки прийняття спадщини їх матір`ю після смерті чоловіка було здійснене шляхом втупу в фактичне управління майном без оформлення правовстановлюючого документа, в зв`язку з чим відсутня можливість визначити склад і частки майна, які мають спадкуватися за законом і за заповітом.

24 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , Дніпропетровської міської ради та просила визнати за нею право власності на 3/4 частини домоволодіння, а саме:

- на 1/2 частину домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 ,

- на 1/12 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 ,

- на 1/6 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 , а також:

- визнати за позивачем право власності на 3/4 частини земельної ділянки.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилалася на ті ж обставини та вважала, що оскільки мати склала на її ім`я заповіт, то її частка в спадковому майні більша й вона має право на спадкування 3/4 частин домоволодіння та земельної ділянки, а ОСОБА_1 - лише на 1/4 частину.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року первісний позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці кадастровий номер :08:677:0018 загальною площею 0, 0482 га, в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/12 частину вказаного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :08:677:0018, загальною площею 0,0482 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_4 .

У задоволенні іншої частини вимог первісного позову відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці кадастровий номер :08:677:0018 загальною площею 0,0482 га, в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цього домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_4 , та право власності на 1/12 частину домоволодіння в порядку спадкування після смерті спадкодавця за законом.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :08:677:0018 загальною площею 0,0482 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_4 .

У задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що спадкове майно у вигляді домоволодіння після смерті ОСОБА_3 мало бути поділене між спадкоємцями наступним чином: 1/2 частина ОСОБА_4 як частка в спільному майні подружжя, по 1/6 частині - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як спадкоємцям першої черги за законом.

Оскільки ОСОБА_4 не оформила спадкові права на належну їй частину спадщини після смерті чоловіка, то після смерті її частка, а саме 1/2 частина домоволодіння, з урахуванням заповіту на ім`я ОСОБА_2 , має бути поділена таким чином: 1/12 частина домоволодіння - ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 - 1/12 частина за законом та 1/2 частина за заповітом.

Відмовляючи в задоволенні зустрічної позовної вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності на 3/4 частини земельної ділянки, місцевий суд виходив із того, що після смерті ОСОБА_4 вона має бути поділена в рівних частинах між дітьми як спадкоємцями першої черги за законом після смерті матері.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року - без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував осбтавини справи, правильно визначив розмір часток, які підлягають спадкуванню ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , й дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення первісного та зустрічного позовів, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

21 січня 2019 року адвокат Осадчий О. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині визначення розміру часток домоволодіння, як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити повністю й визнати за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності на 1/2 домоволодіння в порядку спадкування за законом і за заповітом після смерті батьків.

Указує, що домоволодіння та земельна ділянка мають бути поділені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частині, а не по 3/4 частини й 1/4 частині, відповідно.

Аналіз вимог касаційної скарги дає підстави для висновку, що судові рішення оскаржуються в частині визначення розміру часток домоволодіння, які підлягають спадкуванню сторонами після смерті батьків, а в іншій частині в касаційному порядку не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються.

Відзив на касаційну скаргу

Відзив на дану касаційну скаргу до Верховного Суду від інших учасників справи не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 із 12 липня 1952 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

На підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 02 листопада 1955 року ОСОБА_3 надано земельну ділянку площею 460 кв.м. розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , (теперішня адреса: АДРЕСА_1 ), на якій за час перебування в шлюбі подружжя збудувало житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами.

На підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП №049802 Д* №032123 Код ДЗК 81267072 виданого 16 жовтня 2000 року Дніпропетровською міською радою та записаного в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 032123, ОСОБА_4 надано в приватну власність земельну ділянку площею 0,0482 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, яку прийняла ОСОБА_4 та отримала свідоцтво про право на спадщину в вигляді акцій «Дніпропетровського лакофарбового заводу» та грошових внесків.

На момент смерті ОСОБА_3 спільно з ним проживали та були зареєстровані спадкоємці першої черги: дружина ОСОБА_4 , діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .

За життя ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений 22 жовтня 1985 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-5029, відповідно до якого належну їй 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Після її смерті з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , проте їм відмовлено у видачі свідоцтв на право на спадщину в зв`язку з відсутністю можливості визначити конкретний склад спадкового майна, а також визначити частки, які мають спадкуватися спадкоємцями, оскільки вони не дійшли згоди щодо тлумачення заповіту.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.

Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судові рішення в оскаржуваній частині відповідають зазначеним вимогам закону.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Ураховуючи вказані положення, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок, що домоволодіння належало спадкодавцям на праві спільної сумісної власності по 1/2 частині кожному.

Відповідно до положень статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

У статті 548 ЦК Української РСР указано, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Частиною першою статті 549 ЦК Української РСР визначено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

У постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року в справі № 6-167цс12 зроблено висновок, що «Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями статей 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 145/1448/17 (провадження № 61-46925св18).

Установивши, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали на час смерті зі спадкодавцем ОСОБА_3 , суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що вони втрьох прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 і фактично вступили в управління та володіння спадковим майно.

Ураховуючи викладене, правильним є також висновок судів поперпедніх інстанцій, що належна ОСОБА_3 1/2 частина домоволодіння була успадкована спадкоємцями першої черги за законом по 1/6 частині ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Отже, після смерті матері ОСОБА_4 відкрилася спадщина за законом на належну їй 1/6 частину домоволодіння, яку в рівних частках по 1/12 успадкували діти, а також спадщина за заповітом на 1/2 частину домоволодіння, яку успадкувала ОСОБА_2 .

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок, що за ОСОБА_2 має бути визнане право власності на 3/4 частини домоволодіння (1/6 + 1/12 + 1/2), а за ОСОБА_1 - на 1/4 частину (1/6 + 1/12).

Доводи касаційної скарги є аналогічними до аргументів апеляційної скарги та зводяться до переоцінки встановлених судами обставин і незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу адвоката Осадчого Олександра Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року в частині вимог первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпропетровської міської ради, треті особи реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіна Олена Валентинівна, Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на 3/4 частини домоволодіння в порядку спадкування за заповітом і за законом залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

М. М. Русинчук