ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/78/20 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 231000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Хома М. В., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

та сторін - приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу №607/26993/19 за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха Анатолія Івановича на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 листопада 2019 року, постановлену суддею Сливка Л.М., повний текст ухвали складено 21 листопада 2019 року,у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха Анатолія Івановича про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Тернопільської області Мелих А.І. звернувся до суду із поданням про примусове проникнення до володіння (нерухомого майна) боржника ОСОБА_1 , а саме: в квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог посилається на те, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження з виконання судового наказу № 2-н-43, виданого 14 травня 2009 року Заліщицьким районним судом Тернопільської області про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованості в розмірі 875034,77 грн. Приватний виконавець зазначав, що в процесі проведення виконавчих дій виникла необхідність у наданні дозволу на проникнення до житла ОСОБА_1 , оскільки добровільно такого дозволу він не надає, на виклики виконавця не реагує, до місць проведення виконавчих дій не з`являється.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 листопада 2019 року в задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха Анатолія Івановича про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи відмовлено.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, від приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха А.І. поступила апеляційна скарга, в якій апелянт просить скасувати ухвалу та задовольнити подання про примусове проникнення до володіння боржника ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , для опису майна та подальшої реалізації в рахунок погашення боргу.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини, які мають значення для справи, не надана належна правова оцінка доказам по справі. Вважає безпідставною відмову суду першої інстанції у задоволенні заяви про примусове проникнення до житла боржника з підстав відсутності понятих та сторін виконавчого провадження при складанні актів, які засвідчують невиконання боржником вимог приватного виконавця про призначення виконавчих дій та викликів до приватного виконавця для надання пояснень.

Зокрема, посилається на ч.2 ст.14 ЗУ "Про виконавче провадження", відповідно до якого для проведення виконавчих дій виконавець, за потреби залучає понятих, працівників поліції, представників органів опіки та піклування, інших органів та установ у порядку, встановденому цим законом. Зазначає, що згідно ч.2 ст.22 ЗУ "Про виконавче провадження" присутність понятих є обов`язковою у випадках передбачених ст.53 цього Закону, а також у разі відсутності боржника або його представника під час вчинення виконавчих дій, пов`язаних з примусовим входженням на земельні ділянки, до нежитлових приміщень і сховищ, де зберігається майно стягувача, яке має бути повернуто йому в натурі до житла, іншого володіння особи для забезпечення примусового вселення в нього під час опису арешту, вилучення і передачі майна.

Апелянт вказує, що виконавчі дії (проведення опису) не вчинялись по причині відсутності боржника, який зобов`язаний надати доступ до майна, тому наявність понятих не є обов`язковою. Актами приватного виконавця фіксувався лише факт не виконання вимог приватного виконавця. З таких підстав апелянт вважає, що подання приватного виконавця Мелиха А.І. про примусове проникнення до житла боржника за вих. № 1357 від 18 листопада 2019 року обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Передбаченим ст.360 ЦПК України правом на подання відзиву учасники справи не скористались.

У судовому засіданні приватний виконавець виконавчого округу Тернопільської області Мелих А.І. підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в ній.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 03 вересня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Тернопільської області Мелих А.І. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання судового наказу № 2-н-43, виданого 14 травня 2009 року Заліщицьким районним судом Тернопільської області про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованості в розмірі 875034,77 грн.

Ухвалою Заліщицького районного суду Тернопільської області № 597/666/16-ц від 10 серпня 2016 року замінено стягувача з АКІБ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк».

06 вересня 2019 року ПАТ «Дельта Банк» подало Приватному виконавцю заяву, у якій просило в першу чергу звернути стягнення на предмет іпотеки двокімнатну квартиру загальною площею 69,8 м2, житловою площею 45,8 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед АТ «Дельта Банк».

08 жовтня 2019 року Приватним виконавцем винесено постанову про розшук майна ОСОБА_1 , а саме: автомобілів «Hyndai Santa Fe», 2007 року випуску, р.н. р.н. НОМЕР_1 , та «Opel Movano 2.8 D», 2002 року випуску, НОМЕР_2 .

21 жовтня 2019 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області постановлено ухвалу у справі № 607/24071/19, згідно якої надано дозвіл Приватному виконавцю звернути стягнення на майно боржника ОСОБА_1 , яке не було зареєстроване у встановленому законом порядку, а саме Квартиру.

Як убачається із довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є с. Поділля, Заліщицького району Тернопільської області.

09 вересня 2019 року Приватний виконавець надіслав рекомендованим листом на адресу ОСОБА_1 вимогу № 966 у якій повідомив його про проведення виконавчих дій та зобов`язав з`явитись 17 вересня 2019 року о 18 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_1.

Вимога № 1055 такого ж змісту, за таким же порядком, була направлена ОСОБА_1 08 жовтня 2019 року; виконавчі дії повинні були проводитись 18 жовтня 2019 року о 18 год. за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено, що 08 жовтня 2019 року Приватний виконавець, рекомендованим листом, направив ОСОБА_1 виклик у якому зобов`язав останнього з`явитись 17 жовтня 2019 року о 10 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_2, щодо сплати боргу за судовим наказом № 2-н-43, виданим 14 травня 2009 року.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що Приватним виконавцем належними та допустимими доказами не доведено, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання рішення суду, не виконуючи вимог Приватного виконавця, під час проведення ним виконавчих дій.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Під час здійснення виконавчого провадження, серед іншого, виконавець має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Частиною 1 статті 439 ЦПК України встановлено, що питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

З аналізу вищенаведених норм Закону вбачається, що у поданні про примусове проникнення до житла особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, повинні бути зазначені достовірні дані про наявність такого майна у приміщенні, до якого потрібно здійснити примусове проникнення. Така позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі за № 678/282/16-ц.

В поданні про примусове проникнення до житла Приватний виконавець не зазначає для яких саме проведення виконавчих дій необхідно дати дозвіл на примусове проникнення до житла.

Аналіз положень Закону України "Про виконавче провадження" та процесуальних норм дає підстави для висновку про законодавче збалансування прав як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано.

При цьому, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Судове рішення про надання дозволу на проникнення до житла чи іншого володіння боржника має бути вмотивованим, тобто суду мають бути надані переконливі докази того, що виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до майна, проте це не дало результатів.

Підставою для такого проникнення, як логічно випливає з аналізу наведених положень законодавства, є порушення боржником у виконавчому провадженні, встановлених статтею 19 Закону "Про виконавче провадження" обов`язків, які свідчать про ухилення особи від виконання рішення суду.

До таких обов`язків, зокрема, відноситься обов`язок допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій.

Таким чином, юридично важливою обставиною при розгляді подання виконавця про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника є не лише факт невиконання рішення та неможливість виконавця потрапити до приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна, а саме перешкоджання виконавцю у вчиненні таких дій.

Відповідно до ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку як за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.

Таким чином, обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Вирішуючи питання про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника, суд повинен встановити, що боржник повідомлений про наявність виконавчого провадження, отримав повідомлення про необхідність бути присутнім при проведенні виконавчих дій та встановити обставини створення перешкод у проведенні виконавчих дій, тим самим, відзначається, що виконавець може звертатись до суду з поданням про примусове проникнення до володіння особи лише у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань під час примусового виконання рішення суду.

Як зазначає Приватний виконавець, боржник ОСОБА_1 не виконує вимог та викликів, не з`являється на місце проведення виконавчих дій. В свою чергу, з досліджених матеріалів, доданих Приватним виконавцем до подання, не вбачається належних доказів того, що ОСОБА_1 не виконуються вимоги Приватного виконавця, щодо його явки на місце проведення виконавчих дій.

Колегія суддів, вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що акти про проведення виконавчих дій, надані Приватним виконавцем не свідчать про ухилення особи від виконання рішення суду.

Поряд з цим, судом відзначається, що відсутні будь-які докази того, що боржник ОСОБА_1 відмовляється допустити Приватного виконавця до житла, так як не підтверджено, що в матеріалах виконавчого провадження міститься відомості, що боржник отримав лист Приватного виконавця про проведення виконавчих дій за місцем його фактичного проживання, або ж за місцем зареєстрованого за ним (боржником) права власності на нерухоме майно, зокрема рекомендованого поштового повідомлення чи доказів щодо неможливості вручення такого повідомлення, акти Приватного виконавця, самі по собі не свідчать про ухилення боржника від проведення виконавчих дій.

Інших доказів в підтвердження того, що боржник ОСОБА_1 перешкоджає у здійсненні Приватним виконавцем виконавчих дій, та, зокрема, доказів стосовно того, що останнім чиняться перешкоди у доступі Приватному виконавцю до його житла, якими, на переконання суду, можуть бути документи, що підтверджують факт не допуску Приватного виконавця до житла чи іншого володіння особи - акти Приватного виконавця за участю понятих, виклики, які скеровувалися боржнику, про явку до державного виконавця, копії повідомлень про вручення зазначених документів боржнику, письмові пояснення боржника, відомості про те, що боржник користується зазначеним вище житлом та фактично у ньому проживає, чи з членами родини, в цьому помешканні зберігаються його власні речі, Приватним виконавцем до подання не надано, та не надано доказів того, що Приватний виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла, проте це не дало результатів.

У матеріалах справи відсутні відомості, що боржник ОСОБА_1 навмисно вчиняє перешкоди Приватному виконавцю під час здійснення ним виконавчих дій. З актів, які надавалися Приватним виконавцем не вказано, що боржник був присутній вдома, що він відмовляється відчинити двері чи не бажає впустити Приватного виконавця до помешкання, за місцем вчиненням виконавчих дій.

Таким чином, наведене також може свідчити про необізнаність боржника по вчиненню щодо нього виконавчих дій, оскільки матеріали справи не містять жодного повідомлення, яке йому було особисто вручено.

Виходячи з вищевказаного та аналізуючи надані документи, суд приходить до висновку, що подання не підлягає задоволенню, оскільки примусове проникнення до житла або іншого приміщення не є першочерговим засобом, а навпаки є одним з крайніх заходів примусового виконання рішення суду, а матеріали подання не містять належних доказів, які б вказували на свідоме ухилення боржника від виконання рішення суду, що дійсно були вжиті першочергові заходи виконавчого провадження, та вжиття інших заходів виконання не забезпечить його ефективність, що в свою чергу обґрунтовувало б наявність підстав для такого втручання в особисті охоронювані законом права боржника та інших осіб, які зареєстровані або проживають в житловому помешканні за адресою, зазначеною у поданні.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні подання державного виконавця про примусове проникнення до житла боржника, доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, а тому не підлягають до задоволення.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені апелянтом у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха Анатолія Івановича - залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 листопада 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складання повного тексту постанови - 04 лютого 2020 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Хома М.В.

Судді: Щавурська Н.Б