ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/291/20 Справа № 205/4688/18 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у реалізації права власності, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А:

05 липня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, усунути перешкоди у користуванні власністю квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення з даної квартири без надання іншого житла ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Судові витрати стягнути із відповідачів (а.с.2-3).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2019 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 07 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у реалізації права власності, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, задоволено. Усунуто ОСОБА_2 , перешкоди у здійсненні ним права власності своїм майном, шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 із житлового приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в рівних частках на користь держави, судовий збір в сумі 704,80 грн. (а.с.144-146).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог (а.с.157-162).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2018 року, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2018 року визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом.

Право приватної власності на вказану квартиру ОСОБА_2 зареєстрував належним чином, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.08.2018 року (а.с.142).

Встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 з 2005 року фактично проживають без реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.84).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 своєї згоди на проживання відповідачів у спірній квартирі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не надав, що свідчить про те, що останні проживають у спірній квартирі без жодних правових підстав, чим чинять перешкоди позивачу у реалізації його права власності на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим підлягають виселенню з неї без надання іншого жилого приміщення.

Зазначений висновок суду відповідає обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального права, які правильно застосовані судом першої інстанції.

Статтею 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 98 Житлового кодексу України, тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачі вселилися до квартири на законних підставах, не підтвердженні жодними доказами.

Посилання апелянта на договір найму також не підтверджений жодним чином.

Крім того, Ленінським районним судом м. Дніпропетровська від 16 вересня 2013 року у справі №2/205/2708/13 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання права користування житловим приміщенням, встановлено, що позивачі в спірній квартирі не зареєстровані та фактично вони проживають без законних підстав (а.с.8-9).

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права та процесуального права є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2019 залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: