Справа № 503/317/20
Провадження № 2/503/323/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2020 року Кодимський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Сердюк Б.С.,

при секретарі Клемпуш Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кодима в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай),

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Писарівської сільської ради Кодимського району, в якому просить визнати за ним право на земельну частку (пай), як члена КСП ім.Мічуріна с. Писарівка Кодимського району Одеської області, в розмірі встановленому для Писарівської сільської ради із земель, які на час розпаювання перебували в колективній власності КСП ім.Мічуріна. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 1994 по 1996 роки являвся членом КСП ім.Мічуріна с.Писарівка Кодимського району Одеської області та на момент паювання земель, відповідно до Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", з невідомих причин не був включений до списку осіб, які мали право на отримання сертифіката про право на земельну частку (пай).

В судове засідання позивач не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надавши до суду клопотання в якому просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги визнає.

Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 ст. 16 ЦК України визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Відповідно до положень ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. ст. 76-78, ст. 81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Під час розгляду справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та розгляду заявлених заяв і клопотань.

З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу в межах заявленої вимоги та на підставі тих доказів, які надані сторонами спору.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано наступні письмові докази:

- архівна довідка №315/02-27 від 15.07.2019 року про стаж роботи в колгоспі ім.Мічуріна, с.Писарівка Кодимського району Одеської області, видана відділом об`єднаного трудового архіву територіальних громад Кодимського району, з якої встановлено, що в 1995 році ОСОБА_1 відпрацьовано 40 л-днів;

- архівна довідка №02-27/14 від 21.01.2020 року про стаж роботи в КСП ім.Мічуріна, с.Писарівка Кодимського району Одеської області, видана відділом об`єднаного трудового архіву територіальних громад Кодимського району, з якої встановлено, що в 1994 році кількість відпрацьованих ОСОБА_1 л-днів становила 78, в графі «ким працював» зазначено «школа»; в 1995 році - 40 л-днів, в графі «ким працював» не вказано та в1996 році - 267 л-днів, в графі «ким працював» також не вказано;

- архівна довідка №02-27/109 від 04.02.2020 року про стаж роботи в КСП ім.Мічуріна, с.Писарівка Кодимського району Одеської області, видана відділом об`єднаного трудового архіву територіальних громад Кодимського району, в якій також зазначено, що в 1995 році кількість відпрацьованих ОСОБА_1 л-днів становила 40, в графі «ким працював» не вказано та в1996 році - 267 л-днів, в графі «ким працював» також не вказано;

- свідоцтво про неповну загальну середню освіту серії НОМЕР_1 від 11.06.1993 року, з якого вбачається, що в 1993 році ОСОБА_1 закінчив Писарівську ЗОШ І-ІІІ ступенів №13 Кодимського району Одеської області.

Позивач зазначає, що він був членом КСП ім.Мічуріна с.Писарівка Кодимського району Одеської області з 1994 по 1996 роки, а отже має право на земельну частку (пай) на території Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області.

Суд критично оцінює твердження позивача про перебування його в членах КСП ім. Мічуріна с.Писарівка Кодимського району Одеської області з наступних підстав.

Членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут (ст. 5 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство»).

Із паспорта серії НОМЕР_2 , виданого 11.12.1996 року Кодимським РВ УМВС України в Одеської області встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто повних 16 років він досяг ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тому архівна довідка про трудовий стаж та відпрацьовані ОСОБА_1 в 1994 році 78 л-днів у колгоспі ім.Мічуріна с. Писарівка Кодимського району Одеської області не є належним та допустимим доказом на підтвердження наявності у цієї особи членства КСП ім.Мічуріна, оскільки на той час він не досяг необхідного віку для перебування в членах колгоспу.

В позові ОСОБА_1 зазначає, що державний акт на право колективної власності на землю КСП ім.Мічуріна с.Писарівка Кодимського району Одеської області був виданий 17.11.1995 року. Однак жодних доказів того, що позивача було прийнято до членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Мічуріна с.Писарівка Кодимського району Одеської області в подальшому після досягнення 16-річного віку, зокрема в 1995 році суду не було надано і під час розгляду справи не встановлено, тож суд вважає не доведеним той факт, що позивач на період розпаювання КСП ім.Мічуріна був членом даного КСП.

Порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям, встановлений Указом Президента України № 720 від 08.08.1995 року.

Відповідно до п.1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року №720, паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720/95 від 08.08.1995 року, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до положень ст. 5 ЗК України (в редакції 1990 року), земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Частина 2 статті 23 ЗК України (в редакції 1990 року) визначала, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається

список цих громадян.

За змістом ст.ст. 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.

Аналіз викладених вище норм законодавства свідчить про те, що однією з умов набуття права на земельну частку (пай) є саме членство в колективному сільськогосподарському підприємстві.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено того факту, що на момент розпаювання земель КСП ім.Мічуріна с.Писарівка Кодимського району Одеської області він був членом даного підприємства, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Кодимський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складення тексту рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя Б.С. Сердюк