КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 759/1143/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8722/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Миколаєць І.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

секретар - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві про поновлення на роботі, компенсацію за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року,

встановив:

у січні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила поновити її на роботі з 29.12.2017 на посаді головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування та стягнути компенсацію за час вимушеного прогулу і моральну шкоду в розмірі 30 000 грн., посилаючись на те, що її було звільнено з роботи незаконно. В ході розгляду справи позивач відмовилась від вимоги про відшкодування моральної шкоди, провадження по справі в цій частині було закрито ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, представник позивача - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи - не було взято до уваги, що відповідач не провів заходів щодо персонального попередження всіх парцівників про зміни в організації виробництва і праці і наступне звільнення, не врахував переважне право позивача на залишення на роботі, позивачу не пропонувались інші вільні посади, відсутній факт відмови позивача від переведення, а тому вважає, що позивач підлягає поновленню на роботі в новостворених відділеннях - Лівобережному чи Правобережному.

У Відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - Ксьондз С.М. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представників позивача - ОСОБА_2 та відповідача - Огіна Л.С. , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначала, що вона працювала у відповідача на посаді головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів з 01.08.2017, а загалом працювала у відповідача з 31.05.2008. Наказом №668К від 22.12.2017 її було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважала своє звільнення незаконним, оскільки не було обґрунтовано необхідність скорочення штату, не попереджено персонально працівників про наступне скорочення їх посад, не запропоновано іншу посаду, не враховано її переважне право на залишення на посаді з урахуванням її професійних та ділових якостей.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в зв`язку з реорганізацією 12.09.2017 Правлінням Фонду соціального страхування України було прийнято постанову №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» та видано наказ №603 «Про зміни в організації виробництва і праці» і з 01.01.2018 водилась в дію нова редакції штатного розпису у зв`язку зі змінами організації виробництва і праці, що передбачало скорочення чисельності та штату працівників.

27.10.2017 позивача було попереджено про наступне звільнення, а з 27.12.2017 звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Оскільки жодної штатної одиниці головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів не залишилось в структурі Управління були відсутні підстави щодо врахування переважного права позивача на залишення на роботі.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального парва та посилався на положення стст. 36, 40, 43, 49-2 КЗпП України.

Як видно з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, постановою правління Фонду соціального страхування України №47 від 12 вересня 2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджена з 01 січня 2018 року гранична чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатних одиниці, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 188 штатних одиниць.

Постановою правління Фонду соціального страхування України №50 від 10 жовтня 2017 року «Про затвердження структури органів Фонду» було затверджено структуру робочих органів виконавчої дирекції Фонду згідно з додатком 1 та структуру виконавчої дирекції Фонду згідно з додатком 2, яка вводиться в дію з 01 січня 2018 року. 31 жовтня 2017 року затверджений відповідний штатний розпис. Відділ обліку страхувальників та доходів відсутній в новому штатному Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві (а/с 31).

Того ж дня до Територіального органу Державної служби зайнятості України у містах Києві та Севастополі Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві було направлено Інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в якому було зазначено, що заплановано звільнення 305 працівників, в тому числі головних спеціалістів - 216 (а/с 28).

В п. 1 ч. 1 статті 40 КЗпП України закріплено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Позивач визнає та надала до справи копію Попередження, яке було їй вручено 27.10.2017, в якому відповідно до вимог ст. 32 КЗпП України її було попереджено про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема, про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01.01.2018 та про можливе скорочення штату працівників відповідно до ст. 40 КЗпП України (а/с 4).

Відповідно до чч. 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

На власника покладається обов`язок щодо працевлаштування працівника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору і за змістом ч. 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

В даному випадку відділ обліку страхувальників та доходів був скорочений та у структурі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, який вступав дію з 01.01.2018, відсутній. За таких умов підстав для врахування переважного права ОСОБА_1 для залишення на роботі не було.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до наданих відповідачем відомостей, станом на 02.01.2018 вакантними у відповідача були три посади, претендувати на зайняття яких, позивач не могла через невідповідність кваліфікаційним вимогам: повна вища освіта з фінансового контролю та аудиту, повна вища освіта за спеціальністю «Лікувальна справа», повна або базова загальна освіта з підготовки водіїв автотранспортних засобів категорії «В» та кваліфікаційна атестація, стаж роботи за фахом (а/с 32).

Також суд першої інстанції правильно визначив, що скорочення штату працівників належить до компетенції самої установи та не потребує перевірки щодо доцільності відповідно до ст. 64 ГК України.

Позивач не була членом профспілкової організації та з неї не утримувались членські внески, а тому згода профспілки на звільнення позивача не була потрібна.

Враховуючи викладене, звільнення позивача відбулося відповідно до вимог трудового законодавства, оскільки в установі дійсно мало місце скорочення чисельності штату що відповідає положенням частини першої статті 40 КЗпП України. Під час звільнення позивача у роботодавця були відсутні вакантні посади, які відповідають професії чи спеціальності позивача, також були відсутні вакансії, які позивач міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Судом першої інстанції було зроблено вірний висновок, що порушень статті 49-2 КЗпП України при звільненні

ОСОБА_1 не встановлено.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 17 серпня 2020 року.

Головуючий

Судді