ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/105/20 Доповідач - Ходоровський М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Ходоровський М.В.

суддів - Ткач З. Є., Шевчук Г. М.,

секретаря - Панькевич Т.І.

з участю - представника позивача Билень І . М .

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 березня 2017 року (головуючий суддя Стельмащук П.Я., дата виготовлення рішення не вказана) у цивільній справі № 607/10280/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" до ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Тотус" про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Тотус», про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки в розмірі 108344,77 доларів США та 1281085,08 грн., з яких : 612000,00 грн. та 77000,00 доларів США заборгованість за сумою кредиту, 389029,27грн. та 31344,77 доларів США заборгованість за непогашеними відсотками, 280055,81 грн. сума пені за порушення строків повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

В обґрунтування вимог зазначило, що між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є ПАТ «Перший український міжнародний банк» та ТзОВ «Тотус» був укладений кредитний договір №1.08-35 від 19.06.2008 року, з Додатковою угодою №1 від 22.10.2008р., Додатковою угодою №2 від 11.09.2009р., Додатковою угодою №3 від 06.07.2010р., Додатковою угодою №4 від 16.08.2010р. та Додатковою угодою №5 від 24.05.2011р. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед банком за кредитним договором з ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №1.08-35/П-2 від 19.06.08р., з Додатковою угодою №1 від 11.09.09р., Додатковою угодою №2 від 06.07.10р. та Додатковою угодою №3 від 25.05.11р. Згідно вказаного Договору поруки відповідач зобовязався солідарно відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником його зобовязань перед банком за кредитним договором в повному обсязі. Позичальником ТзОВ «Тотус» умови кредитного договору та додаткових угод до нього не виконуються, тому позивач просив стягнути вищевказану заборгованість з відповідача - поручителя.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22 березня 2017 року, в задоволенні позову ПАТ «ПУМБ» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ ПУМБ просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи. Зокрема зазначив, що судом першої інстанції неправильно, та не у відповідності до обставин справи, застосовано норми ч. 4 ст. 559 ЦК України, як підставу для визнання оспорюваного договору поруки припиненим. Посилаючись на те, що строк предявлення вимоги до поручителя закінчується 24 березня 2013 року і припадає на вихідний день, то днем закінчення строку є перший робочий день 25 березня 2013 року, в який позовну заяву було поштовим звязком направлено на адресу суду.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 07 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" відхилено, а рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 березня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року касаційну скаргу ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У судовому засіданні представник ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" апеляційну скаргу підтримала.

Відповідач ОСОБА_2 будучи належним чином повідомлений про розгляд справи у судове засідання не з"явився, що згідно ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що 19 червня 2008 року між банком та ТОВ «Тотус» укладено кредитний договір № 1.08-35, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 280 000 доларів США (на поповнення обігових коштів), а позичальник зобов`язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит у повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені договором.

Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед банком за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №1.08-35/П-2 від 19 червня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язався солідарно відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником його зобов`язань перед банком за кредитним договором у повному обсязі.

До кредитного договору між банком та позичальником 22 жовтня 2008 року укладено додаткову угоду № 1; 11 вересня 2009 року - додаткову угоду № 2; 06 липня 2010 року - додаткову угоду № 3; 16 серпня 2010 року - додаткову угоду № 4 та 24 травня 2011 року - додаткову угоду № 5, якими змінювались та доповнювались умови кредитного договору. Указані доповнення знайшли своє відображення у додаткових угодах до договору поруки № 1 від 11 вересня 2009 року, № 2 від 6 липня 2010 року, № 3 від 24 травня 2011 року, у яких поручитель погоджувався на нові графіки повернення кредиту у зв`язку з продовженням терміну його повернення відповідно до 25 червня 2010 року, 28 лютого 2011 року та до 25 вересня 2012 року та на зміну процентної ставки.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання, своєчасно та в повному обсязі надав позичальнику кредитні кошти. ТОВ «Тотус» свої зобов`язання на порушення умов кредитного договору належним чином не виконувало, останній платіж здійснило в грудні 2011 року. Станом на 16 червня 2014 року ТОВ «Тотус» має прострочену заборгованість у розмірі 108 344,77 доларів США та 1 281 085,08 грн, з яких: 612 000 грн та 77 000 доларів США - заборгованість за сумою кредиту, 389 029,27 грн та 31 344,77 доларів США - заборгованість за непогашеними відсотками, 280 055,81 грн - сума пені за порушення строків повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

У додатковій угоді № 5 від 24 травня 2011 року сторони обумовили, що позичальник мав повертати кредит частинами по 5 000 доларів США до 25 числа кожного місяця починаючи із 25 травня 2011 року і закінчуючи 25 серпня 2012 року та повернути 12 000 доларів США і 682 000 грн до 25 вересня 2012 року.

У пункті 6.1. договору поруки сторони обумовили, що порука ОСОБА_2 припиняється з припиненням зобов`язання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що боржник повинен був повернути останній платіж по кредиту до 25 вересня 2012 року, порука ОСОБА_2 за кредитним договором була чинною з 25 вересня 2012 року до 24 березня 2013 року включно а оскільки банк звернувся із позовом 25 березня 2013 року, то порука ОСОБА_2 припинилася на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може, виходячи з наступного.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Згідно частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням».

У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 зроблено висновок, що «строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 ГПК України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього.

Строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом.

У частині другій статті 252 ЦК України передбачено, що термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

У частині першій статті 253 ЦК України закріплено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Строк, що визначений у півмісяця, дорівнює п`ятнадцяти дням. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця.

Відповідно до частин першої, другої статті 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

У пункті 6.1. договору поруки сторони обумовили, що порука ОСОБА_2 припиняється з припиненням зобов`язання. Оскільки сторони не встановили у договорі поруки строк поруки, тому до спірних відносин підлягає застосуванню частина четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Судом встановлено, що боржник повинен повернути кредит до 25 вересня 2012 року. Тому останнім днем виконання обов`язку боржником щодо повернення кредиту було 25 вересня 2012 року.

Перебіг шестимісячного строку чинності поруки почався 26 вересня 2012 року.

Банк із позовом до поручителя звернувся засобами поштового зв`язку 25 березня 2013 року, тобто в межах шестимісячного строку чинності поруки.

У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 також зроблено висновок, що «у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів».

За таких обставин суд першої інстанції зробив передчасний висновок, що на момент звернення із позовом банку порука ОСОБА_2 повністю припинилася на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), а тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову у повному обсязі не можна вважати законним і обгрунтованим, що є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Вище зазначено, що згідно додаткової угоди № 5 від 24 травня 2011 року сторони обумовили, що позичальник мав повертати кредит частинами по 5 000 доларів США до 25 числа кожного місяця починаючи із 25 травня 2011 року і закінчуючи 25 серпня 2012 року та повернути 12 000 доларів США і 682 000 грн до 25 вересня 2012 року; перебіг шестимісячного строку чинності поруки почався 26 вересня 2012 року а позов пред"явлено 25 березня 2013 року.

Виходячи із цих обставин, положень частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) та висновку у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, суд апеляційної інстанції вважає, що порука відповідача ОСОБА_2 поза межами шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, припинилася щодо платежів по тілу кредиту, що підлягали поверненню до 26 серпня 2012 року а також процентів за користування кредитними коштами та пені, нарахованої за несвоєчасне виконання зобов"язань за кредитним договором - порука діє, тобто ОСОБА_2 є відповідальним за договором поруки лише щодо платежів по тілу кредиту та процентів за користування коштами за один місяць за період з 26 серпня 2012 року по 26 вересня 2012 року, а тому із відповідача підлягає до стягнення лише 12000 доларів США і 612000 грн. - тіло кредиту, 184,17 доларів США та 14957,29 грн. проценти за користування цими коштами впродовж одного місяця, що відповідач зобов"язаний був повернути у строк не пізніше 26 вересня 2012 року.

Відповідно до позовних вимог розмір заборгованості за кредитним договором і договором поруки позивачем обраховано та визначено з врахуванням суми заборгованості за непогашеними відсотками та суми пені за порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом станом на 16 червня 2014 року.

Апеляційний суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 1,4-318цс18.

Встановлено, що закінчення строку кредитування відбулося 25 вересня 2012 року, а тому починаючи з 26 вересня 2012 року у ПАТ «ПУМБ» не було правових підстав для нарахування процентів за користування кредитом та пені, у зв`язку з чим позов про стягнення нарахованих сум за період після настання строку сплати останнього щомісячного платежу 25 вересня 2012 року до 16 червня 2014 року є безпідставним.

Стосовно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.2, 376, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" до ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Тотус" про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПУМБ заборгованість за кредитним договором від 19 червня 2008 року № 1.08-35 у розмірі 12 000 доларів США тіло кредиту і 184,17 доларів США - проценти за користування цими коштами та 612 000 грн. тіло кредиту і 14957,29 грн проценти за користування цими коштами.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПУМБ сплачений судовий збір за подання позовної заяви в сумі 3654 грн та 4019 грн. сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 лютого 2020 року.

Головуючий -

Судді -