Справа № 548/410/20
Провадження № 2/548/296/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.08.2020 року Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Старокожко В.П.,

за участю секретаря судових засідань - Комаренко В.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Третяк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Хорольського районного відділу Державної виконавчої служби Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу стало відомо про арешт, накладений відповідачем на все рухоме та нерухоме майно. На звернення позивача щодо звільнення майна з-під арешту відповідач повідомив, що не має такої можливості, оскільки виконавчі провадження, в рамках яких було накладено арешт, знищене, строк їх зберігання закінчився, позивачу рекомендовано звернутись з позовом до суду.

У зв`язку з вище викладеним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Від відповідача надійшов відзив в якому зазначено, що виходячи з того, що виконавчі провадження були завершені за п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», арешти з майна та коштів не знімалися, виконавчий лист був повернений банку, а не до суду, а тому підстав для зняття арешту з майна боржника не було. Крім того зазначив, що позивач документів, які підтверджують сплату боргу на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» не надав, тому просив відмовити в задоволенні позову.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що згідно виконавчих проваджень на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження ВП 17939796, ВП 27612067,ВГІ 30763382 та ВП 33709795 з виконання виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 .

12.03.2010 роу постанову про відкриття виконавчогопровадження ВП 17939796 з виконання виконавчого листа № 2-646 виданого 24.11.2009 року Ленінським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «ПроКредитБанк» боргу в сумі 16677,54грн. солідарно та судових витрат 98,39 грн. Постановою про відкриття виконавчого провадження накладено арешт на все майні боржника. 30.04.2010 винесено постанову про повернення виконавчого документ стягувану в зв`язку з відсутністю майна, належного боржнику на яке можна звернуті стягнення.

15.07.2011 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження В 27612067 з виконання виконавчого листа № 2-646 виданого 24.11.2009 року Ленінськш районним судом м.Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗА" «ПроКредитБанк» боргу в сумі 16677,54грн. солідарно та судових витрат 98,39 грі Постановою про відкриття виконавчого провадження накладено арешт на все майн боржника.

24.10.2011 винесено постанову про арешт коштів боржника р/р НОМЕР_1 РАЙФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ, У М. КИЄВІ, МФО 380805, код ;2) р НОМЕР_2 , ПАТ "Полтава-банк", МФО 331489, код ;3) р/р НОМЕР_3 Філія "Полтавське РУ" AT "Банк "Фінанси та Кредит" М. ПОЛТАВА, МФО 331832, ко ;4) р/р НОМЕР_4 , ПОЛТ. ГРУ ПАТ КБ "ПРИВАТ БАНК" М. ПОЛТАВА МФО 331401, код ;5) р/р НОМЕР_5 , ПОД AT "РАЙФАЙЗЕН БАНІ АВАЛЬ" М. ПОЛТАВА, МФО 331605, код ;6) р/р НОМЕР_6 , ПОЛІ ГРУ ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", М. ПОЛТАВА, МФО 331401, код ;7) р/ НОМЕР_7 , ПАТ "Полтава -банк", МФО 331489, код .

06.01.2012 винесено постанову про арешт коштів боржника р/р НОМЕР_1 , РАЙФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ, у м. Києві, МФО 380805, код 02.02.2012 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувань в зв`язку з відсутністю майна, належного боржнику на яке можна звернути стягнення.

19.01.2012 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 30763382 з виконання ухвали Октябрського районного суду м.Полтави від 14.10.2011 про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 . На виконання даної ухвали в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна накладено арешт на все рухоме тг нерухоме майно боржника. 24.01.2012 виконавче провадження закінчено в зв`язку з фактичним виконанням.

03.08.2012 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НГ 33709795 з виконання виконавчого листа № 2-6398 виданого 28.05.2012 року Окябрським районним судом м.Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ Кг «Приватбанк» боргу в сумі 17206,29 грн. Постановою про відкриття виконавчою провадження накладено арешт на все майно боржника. Майна, належного боржнику на яке можна звернути стягнення з метою реалізації та погашення боргу не виявлено, здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку майна боржника виявилися безрезультатними. В Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень зроблене запит до ДПІ України про джерела отрмання доходів боржника Згідно отриманої відповіді № від 06.08.2012р. боржник отримує заробітну плату в ТОВ "КПІ -Трейдінг". 42600, Сумська область , Тростянецький район, м.Тростянець вул.Горького 56.

23.08.2012 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за п.10 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено за належністю до іншого відділу ДВС.

Як вбачається з матеріалів справи, постанови про накладення арештів на майно винесені в рамках вищевказаних виконавчих проваджень.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення майна з-під арешту, накладеного в рамках заведених відносно нього виконавчих проваджень.

Листом відповідач повідомив позивача про те, що вказані виконавчі провадження знищені, за закінченням терміну зберігання та роз`яснено право позивача звернутися до суду.

Так, згідно з ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на момент вчинення виконавчих дій, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Положеннями ч. 2 ст. 57 Закону передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 1 ст. 50 Закону).

Згідно ч. 2 ст. 50 Закону, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 6 Закону, державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Таким чином, аналізуючи положення вказаного Закону, саме на державного виконавця в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, визначених в тому числі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону, покладено обов`язок вказати в постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав та про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Позивач, звертаючи до суду з вказаним позовом та обираючи спосіб захисту, посилається на ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначає, що існування арешту та заборони відчуження майна порушує його конституційні права власника майна.

Так, згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями ч. 1-2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016) визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Аналогічні положення містить і ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 30.06.1999.

Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 вказаної статті ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Наведеною нормою визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

При цьому, положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В судовому засіданні встановлено, що спір між сторонами виник не з приводу права власності на майно, яке на думку позивача, має належати йому, а не відповідачу, а з приводу неналежного виконання відповідачем своїх посадових обов`язків під час вчинення виконавчих дій та закінчення виконавчого провадження.

З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 353-355, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Хорольського районного відділу Державної виконавчої служби Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про зняття арешту з майна залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду через Хорольський районний суд Полтавської області.

Повний текст судового рішення виготовлений 19.08.2020 року.

Головуючий: