Справа № 236/985/20
15 липня 2020 року Краснолиманський міський суд Донецької області в складі:
головуючого судді - Бєлоусова А.Є.
при секретарі - Колесник О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лиман Донецької області за відсутності учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Комунальне підприємство "Лиманська Служба Єдиного Замовника", Лиманська міська рада Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
16.03.2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Комунальне підприємство "Лиманська Служба Єдиного Замовника", Лиманська міська рада Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням(а.с. 1-2).
Позивач ОСОБА_1 та представники третіх осіб: КП "Лиманська Служба Єдиного Замовника" та Лиманська міська рада Донецької області в судове засіданняне прибули належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, просили справу розглянути без їх участі. Позивач позовні вимоги підтримав повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача в судове засідання, про що суду надав відповідну заяву (а.с. 43).
Відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 51), для участі в судовому засіданні не прибув, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі та відзиву на позовну заяву суду не надав.
В ухвалі суду від 09.06.2020 року було прийнято рішення щодо заочного розгляду справи в порядку гл. 11 розд. ІІІ ЦПК України (а.с. 47-49).
На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Судом встановлено, що, на підставі рішення виконавчого комітету міської ради народних депутатів м. Красний Лиман № 51 від 19.02.1992 року, мати позивачки - ОСОБА_3 одержала ордер на житлове приміщення № 1688 від 24.02.1992 року та зі своєю родиною: чоловіком - ОСОБА_4 , та сином - ОСОБА_5 вселилися в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).
Позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , про що свідчать копії свідоцтва про народження, та свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 9-10).
Відповідач ОСОБА_2 є сином позивача ОСОБА_1 , про що свідчить свідоцтво про народження (а.с. 11).
Згідно з довідкою від 23.01.2019 року № 436, виданою відділом надання адміністративних послуг виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, станом на 23.01.2020 року у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , окрім позивача ОСОБА_1 , зареєстрований також її син - відповідач ОСОБА_2 (дата реєстрації - 27.11.2008 року) (а.с. 14).
Відповідач ОСОБА_2 за вказаною адресою з 2014 року не мешкає, не користується житлом, не зберігає у будинку належне йому майно, про що був складений відповідний акт (а.с. 12). Відповідач фактично змінив місце проживання, однак дотепер не припинив попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України.
Позивач здійснює виконання обов`язків щодо утримання зазначеного будинку в належному стані, виконує інші обов`язки, пов`язані з використанням нерухомості.
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї наймача житла належать дружина наймача, їх діти, батьки, інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем та ведуть з ним спільне господарство.
Частиною 1 ст. 156 Житлового кодексу УРСР, передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Відповідно до ч. 10 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Посилання позивача на те, що право власності, до якого входить право користування, володіння та розпорядження майном, є непорушним, що гарантоване ст. 41 Конституції України, не спростовує висновків суду, оскільки статтею 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як передбачено ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
В той час, ст. 78 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, позивач, як сторона по справі, зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, - подавши суду відповідні докази, які свідчать про те, що саме позивач є власником спірної квартири, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторони.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.
Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи є причини відсутності відповідача поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.
Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід відмовити, оскільки позивач ОСОБА_7 не надала доказів, що квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є її власністю.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судові витрати з відповідача не стягуються.
Керуючись статтями12, 81, 82, 141, 259, 264-265, 268, 280, 356 Цивільного процесуального кодексу України,
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Комунальне підприємство "Лиманська Служба Єдиного Замовника", Лиманська міська рада Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно із п/п. 15.5) п.15 розд. XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Згідно із п.3 розд. XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки подання заяви про перегляд заочного рішення, апеляційного оскарження рішення продовжуються на строк дії такого карантину.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст цього рішення суду виготовлений 17.07.2020 року.

Суддя -