ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року

м. Черкаси

Справа № 707/1998/18
Провадження № 22-ц/821/124/20
Категорія: 310000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.

секретаря: Винник І.М.

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом): Догру Бедірхан,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності, у складі: головуючого судді Смоляра О.А., повний текст рішення виготовлено 20 листопада 2019 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

21 вересня 2019 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона з 16 січня 2015 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі.

За час спільного проживання в шлюбі ними було спільно придбано: автомобіль марки «Volkswagen Polo» д.н.з. НОМЕР_1 за 210000,00 грн., шини, вартістю 5600,00 грн.; диван, вартістю 6000,00 грн.; човен марки «Bark», вартістю 3000,00 грн. Також були придбані риболовні приналежності: котушки 4 шт., вартістю 1590 грн.; спінінги 5 шт., вартістю 1150 грн.; якір металевий, вартістю 300 грн.; ящик рибальський, вартістю 300 грн.; садок металевий, вартістю 300 грн.; стілець рибальський, вартістю 250 грн.; підставки для спінінгів, вартістю 40 грн.; кормушки 7 шт., вартістю 70 грн.; дзвіночки 6 шт., вартістю 30 грн.; сітка ловушка 1 шт., вартістю 30 грн.; блешня силіконова 19 шт., вартістю 570 грн.; блешня 2 шт., вартістю 240 грн.

Зазначає, що згідно розписок, за час спільного проживання з відповідачем по справі, вона взяла в борг у своєї матері ОСОБА_5 2800 доларів США на придбання спірного автомобіля, 600 доларів США на ремонт відповідного автомобіля та 6000,00 грн. для закриття ФОП відповідача, а всього на суму 101200 грн.

Вважає, що вартість всього їхнього спільного майна складає 128270 грн. (229470 грн. 101200 грн.), а частка кожного становить 64135 грн.

Відповідач відмовляється відшкодовувати частину грошових коштів, які сторони спільно отримали в борг, вказані грошові кошти позивач повертатиме одноособово.

Наразі між сторонами виник спір, тому просила суд визнати автомобіль марки «Volkswagen Polo» д.н.з. НОМЕР_2 , диван, човен «Bark», котушки 4 шт., спінінги 5 шт., якір металевий, ящик рибальський, садок металевий, стілець рибальський, підставки для спінінгів, кормушки 7 шт., дзвіночки 6 шт., сітку ловушку 1 шт., блешню силіконову 19 шт., блешню 2 шт. об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Volkswagen Polo» д.н.з. НОМЕР_2 на загальну суму 210000 грн., а за відповідачем на побутові та рибальські предмети, а саме: диван, човен «Bark», котушки 4 шт., спінінги 5 шт., якір металевий, ящик рибальський, садок металевий, стілець рибальський, підставки для спінінгів, кормушки 7 шт., дзвіночки 6 шт., сітку ловушку 1 шт., блешню силіконову 19 шт., блешню 2 шт. на загальну суму 19470 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію в розмірі 45000,00 грн. та судові витрати.

14 листопада 2018 року на адресу суду від ОСОБА_6 . надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_2 про визнання автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності.

Зустрічний позов мотивовано тим, що кошти на купівлю автомобіля марки «Volkswagen Polo» д.н.з. НОМЕР_1 , дивана та човна він отримав від продажу автомобіля марки «Volkswagen Passat», який він купив до реєстрації шлюбу з позивачем за первісним позовом.

Диван, човен та приналежності для риболовлі на даний час знаходяться в будинку, де живе ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_1 . Зазначає, що на дане майно він не претендує та не заперечує, щодо його залишення в ОСОБА_2 .

З приводу приналежностей для риболовлі зазначив, що деякі з них були подаровані йому на день народження друзями, але все це залишилось у будинку по АДРЕСА_1 , на них він теж не претендує.

Заперечує з приводу того, що ОСОБА_2 брала в борг грошові кошти в її матері ОСОБА_5 , а розписки написані перед зверненням до суду з позовом.

Просив суд визнати автомобіль «Volkswagen Polo» д.н.з. НОМЕР_3 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_4 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього транспортного засобу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності задоволено.

Визнано автомобіль Volkswagen Polo д.н.з. НОМЕР_1 , 2012 року випуску, колір синій, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_4 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля Volkswagen Polo д.н.з. НОМЕР_1 , 2012 року випуску, колір синій, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_4 .

Визнано за ОСОБА_6 . право власності на 1/2 частину автомобіля Volkswagen Polo д.н.з. НОМЕР_1 , 2012 року випуску, колір синій, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_4 .

В решті позовних вимог відмовлено.

Понесені сторонами судові витрати залишено за сторонами.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки транспортні засоби є неподільними речами, сторони не дійшли згоди з приводу виділення у власність одному з них спірного автомобіля, а також розміру компенсації на користь іншого за втрачену частку у праві спільної сумісної власності, така компенсація не вносилась на депозитний рахунок суду, суд дійшов висновку про визнання за кожним зі сторін права власності по 1/2 частці на легковий автомобіль «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , 2012 року випуску та не взяв до уваги існуючі грошові зобов`язання перед третіми особами, на які посилається сторона позивача за первісним позовом.

Разом з тим, судом зазначено, що позивачем ОСОБА_2 не надано суду жодних доказів на підтвердження придбання в період спільного проживання в шлюбі у власність шин та предметів для риболовлі, а тому підстав для включення зазначеного майна до переліку спільної сумісної власності подружжя та для його поділу між сторонами суд не вбачав.

Крім того, суд не прийняв до уваги посилання позивача за первісним позовом на те, що в березні 2017 року, згідно розписки, вона взяла в борг грошові кошти в розмірі 6000,00 грн. в ОСОБА_5 для закриття ФОП відповідача, адже стороною позивача не надано суду жодного доказу, в розумінні статей 76 81 ЦПК України, на підтвердження того, що ці грошові кошти були передані у власність відповідачу Догру Б.

Оскільки ОСОБА_4 не претендує на визнання дивана та човна об`єктами права спільної сумісної власності, суд прийшов до висновку про необхідність залишення вказаного майна у власності ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 12 грудня 2019 року, ОСОБА_2 , вважаючи, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила суд скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 .

Судові витрати покласти на ОСОБА_6 .

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було досліджено походження коштів, зокрема, того, що згідно розписок вона отримала в борг від ОСОБА_5 2800 доларів США у листопаді 2017 року, а також 6000 грн. у березні 2017 року для закриття ФОП відповідача.

Крім того, судом не взято до уваги, що, внаслідок неналежного використання, спірний транспортний засіб піддавався значному ремонту на суму 600 доларів США, які також були взяті у ОСОБА_5 , що підтверджується розписками.

Зазначає, що розподіл майна, який визначений нею у позові відповідає інтересам їхньої спільної дитини, яка повністю перебуває на її утриманні.

21 січня 2020 року до суду надійшов відзив адвоката Догру Б. Хмельницької Л. М. в якому вказує, що рішення суду першої інстанції винесено без порушень матеріального та процесуального права. Судом з`ясовані всі обставини, що мають значення для справи, а висновки суду відповідають обставинам справи.

З апеляційною скаргою не погоджується, вважає її необґрунтованою та безпідставною, а доводи, які вказуються в апеляційній скарзі не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Зазначає, що ОСОБА_2 не вказує, які саме порушення допустив суд першої інстанції при ухваленні рішення.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 28 січня 2020 року розгляд апеляційної скарги призначено на 05 лютого 2020 року на 11:30 год. з повідомленням учасників справи про дату, час та місце розгляду справи.

Фактичні обставини справи

Згідно паспорту ОСОБА_2 та Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 04 червня 2015 року, виданого повторно, 16 січня 2015 року відділом ДРАЦС по м. Черкаси реєстраційної служби Черкаського МУЮ, ОСОБА_2 зареєструвала шлюб із ОСОБА_4 (а.с. 7, 50).

Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 , ОСОБА_2 на праві власності належить автомобіль марки «Volkswagen Polo», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Дата реєстрації 07 листопада 2017 року. Підставою для реєстрації вищевказаного автомобіля за ОСОБА_2 став договір купівлі-продажу № 8043/2017/696960 від 07 листопада 2017 року, що був складений, оформлений та підписаний в сервісному центру РСЦ МВС в м. Київ (а.с. 8 10, 30).

Згідно видаткової накладної № 444 від 07 листопада 2017 року вартість спірного автомобіля становила 210000 грн. (а.с. 12).

З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб від 18 вересня 2018 року № 1913 вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , який фактично там не проживає (а.с. 13).

Відповідно до розписки від 06 листопада 2017 року, виконаної в простій письмовій формі, ОСОБА_2 взяла у борг у своєї матері, ОСОБА_5 , гроші в сумі 2800 доларів США для купівлі автомобіля Volkswagen Polo 2012 року випуску (а.с. 14).

Згідно розписки від 28 березня 2017 року, також виконаної в простій письмовій формі, ОСОБА_2 взяла у борг гроші в сумі 6000 грн. у своєї матері, ОСОБА_5 , для закриття ФОП її чоловіка ОСОБА_4 (а.с. 15).

Відповідно до розписки від 25 травня 2018 року ОСОБА_2 взяла у борг гроші у своєї матері, ОСОБА_5 , для ремонту автомобіля в сумі 600 доларів США. Гроші надала чоловікові ОСОБА_4 (зворотній бік а.с. 15).

Згідно листа-відповіді територіального сервісного центру № 7141 Регіонального сервісного центра у Черкаській області № 31/23/41-2359 від 22 листопада 2018 року, наданої адвокату Хмельницькій Л.М., відповідно до ЄДР «НАІС», 08 квітня 2017 року, на підставі договору купівлі-продажу № 3243/2017/409827, за ОСОБА_4 було зареєстровано транспортний засіб марки Volkswagen Passat CC, синього кольору, 2009 року випуску. 24 жовтня 2017 року даний транспортний засіб було знято з обліку для реалізації в ТСЦ 7141 РСЦ МВС в Черкаській області та 24 березня 2018 зареєстровано на нового власника (а.с. 63).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).

Звертаючись до суду, ОСОБА_2 обґрунтовувала свій позов тим, що майно набуте з ОСОБА_4 є спільним сумісним майном подружжя та просила визнати за нею право власності на автомобіль на загальну суму 210000 грн., а за ОСОБА_4 право власності на побутові та рибальські предмети. При цьому, вказувала, що від загальної вартості майна необхідно віднімати суму коштів отриманих нею згідно боргових розписок, які вона має намір повертати одноособово. Різницю в сумі 45000 грн. стягнути із неї на користь ОСОБА_6 .

В свою чергу ОСОБА_6 . взяття коштів в борг заперечував та обґрунтовував позов тим, що побутові предмети та рибальські приналежності є власністю ОСОБА_2 та просив визнати автомобіль спільним сумісним майном та визнати за ним право власності на 1/2 його частину.

Враховуючи відмову ОСОБА_4 від побутових та рибальських предметів на користь ОСОБА_2 , між сторонами фактично виник спір з приводу автомобіля, придбаного в період перебування сторін у шлюбі, та його поділу.

За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69 72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року N 6-843цс17.

Згідно із ч. 2 та ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Автомобіль є неподільною річчю, тому згоду на отримання компенсації за його частину при поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно.

У п. 25 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4 та ч. 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі N 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 4 та ч. 5 ст. 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України.

Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. п. 1 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Частиною 1 та ч. 2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі ст. 364 ЦК України.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №464/7011/16-ц, №61-12168св18.

Судом встановлено, що автомобіль марки «Volkswagen Polo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску придбано в період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у шлюбі за спільні кошти, та зареєстровано на ОСОБА_2 , що сторонами не заперечується.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 та задовольняючи позов ОСОБА_4 , суд першої інстанції, врахувавши наведені обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, оскільки на його придбання були використані спільні кошти.

Доводи скаржника про те, що спірний автомобіль придбаний за частину коштів, які вона брала у борг у своєї матері, не спростовує висновків суду, що вказане майно є спільним сумісним майном подружжя в рівних частках, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, яка кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення, зокрема, позики, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14-ц.

Однак, посилаючись на розписки від 06 листопада 2017 року, 28 березня 2017 року та 25 травня 2018 року, ОСОБА_2 не довела суду належними доказами, що вказані кошти брались нею на вказані в у розписках цілі та дійсно були витрачені на придбання, ремонт автомобіля та закриття ОСОБА_9 ОСОБА_6 . Крім того, нею не було надано доказів в підтвердження обізнаності ОСОБА_4 про отримання відповідних позик та його згоди на їх отримання другого із подружжя.

Колегія суддів звертає увагу, що звертаючись до суду з позовом, визначаючи склад учасників і предмет спору, ОСОБА_2 не ставилось питання про визнання боргу перед матір`ю ОСОБА_5 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та залучення ОСОБА_5 до участі в справі, враховуючи, що ОСОБА_4 заперечує як факт взяття позики в інтересах сім`ї, так і сам факт наявності відповідних позик.

Колегією суддів враховується і те, що, звертаючись в суд з позовом, ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження дійсної вартості автомобіля на час вирішення спору, а посилалась на його вартість визначену в договорі купівлі-продажу від 07 листопада 2017 року та те, що нею, з урахуванням вимог зустрічного позову, не було внесено на депозит суду вартості 1/2 частини спірного автомобіля.

Під час розгляду справи представником ОСОБА_2 ОСОБА_10 було подано клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, однак у задоволенні даного клопотання було відмовлено.

При подачі апеляційної скарги та в процесі розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_2 питання про проведення відповідної експертизи не піднімалось.

При цьому, як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді ОСОБА_4 був категорично проти поділу спільного автомобіля в порядку запропонованому ОСОБА_2 , а саме отримання компенсації вартості його частки, на умовах викладених в первісному позові.

Позовних вимог з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України ОСОБА_2 до ОСОБА_4 не заявлялось.

Враховуючи відсутність згоди ОСОБА_4 на залишення у власності ОСОБА_2 автомобіля у порядку поділу неподільного майна, стягнення з неї грошової компенсації за частку, що належить йому та відсутності попереднього внесення позивачем за первісним позовом вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, районний суд вірно прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки поданих та досліджених судом доказів та незгоди із висновками суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору, та правильно поділив спірне майно з урахуванням презумпції спільності майна з визнанням за кожним зі сторін права на ідеальну частку, яка є рівною.

Оскільки судом першої інстанції рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2020 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко