ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/9416/18 Головуючий суддя І інстанції Бугера О. В.
Провадження № 22-ц/818/224/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права про приватну власність
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 13 вересня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Бугери О.В., по цивільній справі за позовом за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири,

встановив:

05 грудня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Позовна заява мотивована тим, що 23.10.1999 року він вступив в шлюб із відповідачкою, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Весною 2004 року вони із відповідачкою перебуваючи у шлюбі придбали автомобіль Ауді А4, 1996 року випуску, автомобіль був зареєстрований за відповідачкою, а він був зазначений у свідоцтві як особа, що має право на керування.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24.05.2007 року шлюб між ними був розірваний, але не зважаючи на дане рішення вони продовжували проживати спільно, як подружжя, виховували разом сина, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільний побут, мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю, спільно відпочивали, проводили вільний час, відпустки, вихідні, свята, в інших шлюбах не перебували. До органів РАСЦу для реєстрації розірвання шлюбу не звертались.

В кінці весни, на початку літа 2008 року ними було продано автомобіль Ауді А4 та в подальшому грошові кошти витрачені 07.10.2008 року на придбання автомобілю HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився другий син ОСОБА_4 . 05.07.2012 році ними було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Дану квартиру придбали за кошти отримані від продажу квартири по АДРЕСА_2 . Під час придбання квартири він надавав згоду на її придбання. У вересні 2012 року ними було оформлено розірвання шлюбу в органах РАЦСу, але й не зважаючи на це, стосунки вони не припиняли, жили, як подружжя, виховували синів, мали спільний бюджет, в інших шлюбах не перебували. Оскільки у них виникли суперечки з приводу поділу спільного майна, звернувся до суду. Також зазначав, що з червня місяця 2018 року відповідач залишила позивача та їх дітей, проживає окремо. Наразі позивач мешкає із дітьми та займається особисто всіма питаннями для створення умов розвитку дітей. З відповідача на його користь на утримання дітей стягнуто аліменти за судовим наказом. Оскільки позивач не має можливості повноцінно розпоряджатись належним йому майном, оскільки між ним та відповідачем виникають непорозуміння і угоди щодо поділу майна не досягнуто, просив задовольнити позов.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просив суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 24 травня 2007 року по 30 червня 2018 року. Поділити майно, що об`єктом спільної сумісної власності та визнати за ним та відповідачкою в рівних частках по Ѕ частці право власності на автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова рами) НОМЕР_2 , право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

У письмовому відзиві ОСОБА_1 просила в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування відзиву посилалась на те, що дійсно перебувала в шлюбі із позивачем, але прожила з ним незначний час, саме він був ініціатором звернення до суду та їх шлюб було розірвано, в позові про розірвання шлюбу позивач сам не заперечував, що стосунки припинені з 2004 року. Причиною її згоди на розірвання шлюбу було те, що позивач не бажав працювати, його звільнили з органів внутрішніх справ за прогули, він зловживав спиртними напоями, зраджував їй, постійно її принижував, лаявся, не приходив ночувати додому, бив її протягом всього подружнього життя. Вона заробляла більше позивача, який не утримував її та дитину, зловживає спиртними напоями. З моменту набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили їх подружні стосунки відповідно до ч. 2 ст.114 СК України вважаються припиненими.

Визнала, що квартиру по АДРЕСА_4 було придбано в період їх спільного проживання, але за грошові кошти які надали її батьки, оскільки вони з чоловіком достатніх коштів не мали. Тому право власності на квартиру було зареєстровано саме за нею, а позивач ніколи не був там прописаний. Через 5 років після розірвання шлюбу вона продала цю квартиру та придбала нову по АДРЕСА_3, половину отриману від продажу квартири вона віддала позивачу, який не заперечував проти реєстрації права власності на нову квартиру лише на неї. Також зазначала, що й на придбання цієї квартири, додатково кошти, більше половини вартості, надали її батьки, оскільки ані у неї ані у відповідача таких коштів не було. Після розірвання шлюбу за домовленістю з позивачем вона після придбання квартири в 2012 році зареєструвалась сама та зареєструвала молодшого сина в цій квартирі, але фактично вона оселилась там з обома синами, та до неї переїхала її мати ОСОБА_5 , яка допомагала із дітьми, коли вона працювала.

Що стосується автомобілю Хюндай Таксон він також був придбаний за кошти її батьків, тому й зареєстрований на її ім`я. На момент придбання автомобіля вона не мала водійського посвідчення побоювалась сідати за кермо, тому й видала довіреність на ім`я позивача. Саме мати допомагала їй з дітьми, відводила до школи, садочка, готувала їжу. ІНФОРМАЦІЯ_3 її мати померла, це була тяжка втрата та саме в цей період позивач став відвідувати дітей, а оскільки вона потребувала допомоги, він відводив дітей до школи, інколи залишався на ніч, коли вона затримувалась на роботі чи була у відрядженні, але наполягала на тому, що їх стосунки не мали характеру сімейних, позивач продовжував кричати на неї та дітей, був агресивним, як і раніше, діти його дратували.

Зазначала, що позивач з 2008 по 2010 рік в м. Харкові не проживав, оскільки перебував у м. Києві, де працював у відділі по боротьбі з нелегальними мігрантами. Після повернення з Києва в 2010 році позивач почав проживати з іншою жінкою, а в 2012 році їх старший син почав проживати із батьком, позивач його перевів до іншої школи, де в заяві про прийняття посилався на адресу свого проживання по АДРЕСА_6.

04.05.2018 року під час її перебування у відрядженні, позивач перебував в її квартирі із дітьми, імовірно між ними стався конфлікт. Вона повернулась з відрядження, але позивач її побив та вигнав з квартири, не віддав документів, навіть паспорту, вона була змушена поїхати до своєї родички в Московському районі м. Харкова, але позивач приїхав туди та влаштував скандал, застосував до неї фізичне насильство. З цього приводу вона зверталась до поліції, але їй відмовили у притягненні до кримінальної відповідальності позивача. 13.10.2018 року та 20.10.2018 року вона зверталась до Індустріального відділу поліції з приводу її вселення, але їй порадили звертатись до суду. Наразі відповідна справа перебуває в суді, але провадження зупинено.

Після того, як позивач вигнав її з дому, він розповсюджує щодо неї неправдиву інформацію щодо її легковажної поведінки, вживання алкоголю, що вона покинула дітей та квартиру. Вона в свою чергу цікавиться успіхами та станом здоров`я дітей, надає матеріальну допомогу, намагається відновити своє право на квартиру шляхом подачі позову. Вважала не доведеним факт проживання однією сім`єю фотографіями, долученими до позову, оскільки жодного фото за період з 2007 року по 2018 рік не надано, відсутні фото в спірній квартирі. Також, зазначала, що надані копії договорів оформлені на її ім`я, а позивач лише дописав власноруч своє прізвище. Звертала увагу суду на те, що позивач продовжує її переслідувати, погрожувати їй, пише на неї скарги та звертається на гарячу лінії, щодо нібито порушень нею законодавства про корупцію.

Наполягала на тому, що після розірвання шлюбу в судовому порядку, а це понад 11 років, вони не підтримували стосунків саме як подружжя, кожен жив своїм життям, вони лише спілкувались. Що стосується народження другої дитини посилалась, що це було її слабкістю, вона довірилась позивачу, повірила йому та на нетривалий час пустила до квартири, а коли зрозуміла, що завагітніла, то вирішила народжувати, бо дуже хотіла другу дитину, щоб у ОСОБА_3 був брат або сестра. Просила у задоволенні позову відмовити.

Окремо відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, оскільки на її думку, позивач пропустив строк звернення до суду із даним позовом, шлюб було розірвано 11 років тому, вимог до неї про поділ майна позивач не заявляв ( том 1 а.с.153-154).

У відповіді на відзив відповідача позивачем зазначено, що фактично відповідач підтвердила факт придбання в період зареєстрованого шлюбу квартири по АДРЕСА_4 , яка в подальшому була продана та за кошти від продажу цієї квартири були використані на придбання квартиру по АДРЕСА_3, яка є предметом спору. Окрім того, є наклепом доводи відповідача щодо зловживання ним алкоголем, зради, злобності, неврівноваженості з його боку, оскільки нічим окрім слів відповідача не підтверджуються, стверджував, що саме відповідачка протягом останнього часу приходила додому пізно в ночі та на підпитку. Автомобіль Хюндай Таксон був придбаний за кошти сім`ї отримані від продажу автомобіля Ауді А4.

Звертав увагу на те, що у разі дійсності тверджень відповідача про зловживання ним алкоголем вона не надала б йому довіреність на керування автомобілем та не зазначала б його у свідоцтві. Також, під час хвороби матері відповідачки ОСОБА_5 він надавав матеріальну допомогу, спілкувався із лікарями, підтримував її та відповідачку, брав відгули на роботі, допомагав під час поховання та на поминах, оскільки вважав себе однією родиною та мав обов`язок допомагати дружині та її батькам.

Стверджував, що надані відповідачів фотознімки із синцем під оком виконані в грудні 2017 року в їх спільній квартирі, саме в такому вигляді вона вночі повернулась додому, а не як зазначає відповідач 04 травня 2018 року, зробити їх в квартирі саме цього числа відповідач не мала можливості, оскільки нібито він її вигнав.

Заперечував факт листування з відповідачкою в роздруківці яка була надана нею у якості доказу, оскільки відсутні будь-які дані прізвища та номера телефонів.

Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, в яких вона посилалась на те, що саме відповідач вигнав її з квартири, вона позбавлена можливості там проживати, про що звернулась до поліції, також агресивність позивача підтверджується звернення до поліції матері однокласника їх сина ОСОБА_7 , що свідчить також про неналежне виховання їх сина, вона на обліках нарколога та психіатра не перебуває, про що свідчать надані нею сертифікати, просила врахувати обставини встановлені судовим рішенням про розірвання шлюбу, фактично стосунки припинені з 2004 року, а в 2007 році шлюб розірвано, претензії з приводу квартири протягом 11 років не було.

Окрім того, на думку відповідача, підставою звернення до суду із даним позовом стала наявність кредитної заборгованості у позивача та його матері, внаслідок якої вони можуть втратити свою квартиру та таким чином позивач вирішив привласнити собі її житло. Внаслідок дій позивача вона змушена проживати в гуртожитку, позивач продовжує їй погрожувати, залякує та намагається знищити морально.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`є без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в період з 24 травня 2007 року по 30 червня 2018 року .

Поділено майно, що об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку легкового автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова рами) НОМЕР_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку легкового автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова рами) НОМЕР_3 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку трикімнатної квартири АДРЕСА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку трикімнатної квартири АДРЕСА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду незаконне, необґрунтоване, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи, судом порушені норми матеріального права та неправильно застосовані норми процесуального права, оскільки суд не застосував закон, який підлягав застосуванню та застосував закон, який не підлягав застосуванню - а саме при розгляді справи керувався нормами СК України, які підлягають застосуванню при вирішенні розділу майна подружжя, яке перебуває у шлюбі між собою, в той час, як ми з позивачем розлучені вже впродовж 11 років, не застосував термін позовної давності та порушив вказані мною норми СК та ЦПК України.

Вказала, що суд порушив її право власності на майно, не застосував термін позовної давності до вказаних правовідносин, чим порушив не тільки ст.ст.256-257 України, але й вимоги ч.2 ст.72 СК України, згідно з якою до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, які необхідно відраховувати з дня розірвання шлюбу, 04.07.2007 року, коли рішення суду про розірвання нашого шлюбу набуло чинності. При таких обставинах суд повинен був застосовувати норму ст.72 СК України, згідно якої до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Звертає увагу суду, що встановлення факту їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 24 травня 2007 р. по 30 червня 2018 року є безпідставним. Заперечує проти доказів існування сім`ї, які суд взяв до уваги: фотографії, які надані позивачем до суду, оскільки вони не підтверджують факту спільного побуту, існування взаємних прав та обов`язків впродовж 11 років після розірвання спільного з позивачем шлюбу, вони засвідчують лише те, що вони проводили разом з дітьми вільний час як батьки, але не жили однією сім`ю між собою. Жодна з цих обставин - ані факт спільного проживання. ані спільного побуту, ані наших взаємних прав та обов`язків у цей період часу - при розгляді справи нічим не доказана, оскільки позивач ОСОБА_2 весь цей час був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , а не з відповідачкою. З цього приводу в матеріалах справи є копія заяви позивача ОСОБА_2 , написана влітку 2013 року на ім`я директора середньої школи № 113, де позивач ОСОБА_2 вказував своє місце проживання АДРЕСА_6 .

Вказала, що за весь вказаний період часу позивач ОСОБА_2 не надав суду жодного письмового доказу свого проживання у спірній квартирі, ніколи не сплачував за неї, а додав до своєї позовної заяви квитанції про сплату за комунальні послуги на ім`я відповідачки ОСОБА_1 . Тому у суду не було підстав посилатися на ці квитанції на підтвердження факту, що позивач ОСОБА_1 сплачував комунальні послуги.

Усі документи, які долучені позивачем до його позовної заяви, він вкрав у відповідачки на початку травня 2018 р., коли він її побив, вигнав зі своєї квартири, забрав ключі від її квартири та з того часу вона до свого помешкання потрапити не може. З цього приводу вона тричі безрезультатно зверталася до органів поліції.

У відзиві на скаргу позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13.09.2019 - залишити без змін.

На обґрунтування вказав, що суд першої інстанції на законних підставах не застосував позовну давність, оскільки відповідно до ст. 261 ЦК України, ст. 72 СК України, які передбачають, що позовна давність обчислюється від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, вона не була пропущена позивачем. Відлік строку позовної давності при поділі майна колишнього подружжя через суд починається з моменту порушення права одного із співвласників іншим, а не датою розірвання шлюбу. До даного висновку прийшов Верховний Суд по справі № 203/304/17. При цьому послався на те, що він разом з відповідачкою без усяких перепон користувався спільною сумісною власністю (квартирою, автомобілем).

Вимоги про встановлення факту проживання без реєстрації шлюбу у період з 24 травня 2007 по 30 червня 2018 року пояснюються тим, що до вказаної дати, коли було ухвалено рішення судом про розірвання шлюбу, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Не зважаючи на дане рішення суду вони з відповідачкою проживали разом однією сім`єю, разом виховували дітей, мали спільний бюджет та вели спільний побут, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, спільно відпочивали та проводили вільний час, відпустки, вихідні, свята, в інших шлюбах не перебували.

З 30 червня 2018 року вони з відповідачкою не проживають разом та з того часу у сторін відсутні стосунки притаманні подружжю, оскільки відповідач покинула його з дітьми та проживає окремо.

Вказав, що фотографії, на які послався суд, чітко вбачається, що вони з відповідачкою проживали як родина (чоловік та дружина), спільно проживали, виховували дітей, проводили свята, вихідні, відпустки, разом батьками відповідача багато свят, мали спільний побут та обов`язки.

Надані позивачем квитанції про сплату комунальних послуг дійсно виписані на ім`я відповідачки, що пов`язано лише з тим, що особовий рахунок відкрито на її ім`я і вона є власницею квартири, але у даних квитанціях стоїть підпис позивача та його прізвище, ім`я та батькові в графі платник, оскільки саме він сплачував за комунальні послуги.

У матеріалах справи наявні два рахунка-фактури від 30.04.2013 на придбання міжкімнатних дверей у спірну квартиру (факт придбання і установки яких відповідач у судовому засіданні підтвердила), де вказано його номер телефону, а в графі про ознайомлення з кількістю і найменуванням товару стоїть його підпис, також прізвище, ім`я та батькові, адже саме з ним були усі узгодження з вибору і установки вікон, а також саме він був присутній при їх установці. В матеріалах справи є листи замовлення до договору № 116 від 06.04.2013 року та № 22/1 від 22.03.2013 року, в яких міститься посилання, що замовником вікон є позивач, зазначено його ПІБ, стоїть його підпис, саме він був присутній при їх установці. Також в матеріалах справи є копії чеків (квитанцій) на придбання ним вхідних металевих дверей та кондиціонеру в спірну квартиру (даний факт відповідач також у судовому засіданні підтвердила). Зазначені докази підтверджують, що позивач проживав у спірній квартирі та брав участь у її утриманні.

Доводи скарги про те, що позивач вкрав у неї документи, вигнав її з квартири, забрав ключі та не пускає до квартири - не відповідає дійсності та не підтверджується доказами.

Суд ухвалив законне та аргументоване рішення, яке ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах, поясненнях свідків та сторін. Відповідач не була позбавлена права надати до суду докази на підтвердження своїх заперечень.

Доводи скарги, що позивач за допомогою позову намагається вирішити свої проблеми з поверненням банківського боргу є лише припущенням, нічим не доведеним.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі відповідає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позов є обґрунтованим та доведеним, доказів того, що автомобіль та квартира були придбані на грошові кошти батьків відповідачем суду не було надано, тобто зазначені об`єкти є майном, що придбано в період шлюбу та презюмується право спільної сумісної власності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

За приписами частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до положень статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Відповідно до змісту ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Судовим розглядом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.10.1999 року, про що свідчать відмітки в копіях паспортів сторін.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24.05.2007 року шлюб між сторонами було розірвано, як вбачається із змісту рішення із позовом до суду звертався позивач ОСОБА_2 , рішення було ухвалено заочно за відсутності відповідача ОСОБА_2 (том 1 а.с.26). Після розірвання шлюбу фактично продовжували проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

На підставі вказаного рішення 18.09.2012 року було вчинено актовий запис №146 Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про розірвання шлюбу та 25.09.2012 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу (том 1 а.с.27), що також підтверджується відповідною відміткою про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем в їх паспортах.

Сторони зазначали, що вони обвінчались в день їх весілля 23.10.1999 року, а як вбачається із відповіді Управління Харківської єпархії згідно до прохання ОСОБА_1 від 12.10.2018 року про розірвання шлюбу накладено резолюцію Високопреосвященнішого Онуфрія , церковний шлюб благословляється вважати не дійсним (том 2 а.с.2).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_4 , про що свідчать копії свідоцтв про народження (том 1 а.с.22-23).

Згідно копії паспорту позивач у справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був зареєстрований з 16.06.1993 року по 11.08.2004 року, з 21.03.2007 року по 01.09.2007 року, з 02.02.2008 року по 31.05.2008 року за адресою АДРЕСА_6 . В період з 24.06.2008 року по 24.10.2013 року був зареєстрований по АДРЕСА_7 , з 06.11.2013 року та по день розгляду справи в суді має реєстрацію за адресою АДРЕСА_6 . (том 1 а.с.17-18).

Відповідно до копії паспорту відповідач ОСОБА_1 мала реєстрацію з 16.04.1996 року по 29.07.2003 року за адресою АДРЕСА_8 , з 03.09.2003 року по 20.06.2012 року за адресою АДРЕСА_2 , а з 08.08.2012 року та по день розгляду справи в суді зареєстрована за адресою АДРЕСА_9 (том 1 а.с.20.

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль Audi A4 був придбаний 01.04.2004 року, право власності на автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_1 , в особливих відмітках зазначено на наявність права керування даним транспортним засобом ОСОБА_2 ( том 1 а.с.24). Окрім того, із змісту копії довіреності від 29.04.2008 року вбачається, що ОСОБА_1 надала довіреність, з правом відчуження даного транспортного засобу на ім`я ОСОБА_2 , строком на 3 роки, до 29.04.2011 року (том 1 а.с.25).

З копії договору купівлі-продажу від 05.07.2012 року укладеного між ОСОБА_2 , з одного боку, та ОСОБА_9 , з іншого, вбачається, що було передано у власність покупця ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_10 . Вартість квартири було визначено за п.4 договору в розмірі 359662,50 гривень, що еквівалентно 45000 доларам США. Із змісту даного договору, а саме п.7, також вбачається, що чоловік продавця ОСОБА_2 надав згоду на продаж квартири його дружиною ( том 1 а.с.28).

Як вбачається із змісту копії договору купівлі-продажу від 05.07.2012 року, тобто укладеного в той же день, що й договір відчуження квартири АДРЕСА_10 , ОСОБА_10 , як продавцем, було передано у власність ОСОБА_1 , як покупцю, квартиру АДРЕСА_11 . Відповідно до п.4 договору вартість квартири було визначено в суму 423602,50 гривень, що еквівалентно 53000 доларів США. Із змісту даного договору, а саме п.8 також вбачається, що чоловік покупця ОСОБА_2 надав згоду на купівлю квартири його дружиною (том 1 а.с.29). Право власності відповідно до витягу про державну реєстрацію прав було зареєстровано за ОСОБА_1 на всю квартиру в цілому (том 1 а.с.31).

З копії технічного паспорту вбачається, що квартира є трикімнатною, розташована на 3 поверсі 12 поверхового будинку, загальною площею 64,6 кв.м., житловою 43,6 кв.м. (том 1 а.с.32-34). Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна вартість квартири на 22.11.2018 року складає 448486 гривень (том 1 а.с.35).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу легкового автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова рами) НОМЕР_3 , право власності на транспортний засіб 07.10.2008 року було зареєстровано за ОСОБА_1 . В особливих відмітках зазначено на право керування транспортним засобом ОСОБА_2 (том 1 а.с.36). Відповідно до рахунку №ЗиФ-0023079 від 07.10.2008 року виданого ПАТ «Завод ім. Фрунзе» вартість транспортного засобу склала 1278000 гривень (том 1 а.с.37).

Згідно копій свідоцтв про смерть мати відповідача ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1 а.с.96), батько відповідача ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 (том 1 а.с.97).

Як вбачається з копії судового наказу від 17.09.2018 року виданого Орджонікідзевським районним судом м. Харкова з ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину щомісячно. Аліменти стягнуто з моменту подачі заяви з 09.08.2018 року. (том 1 а.с.38).

Згідно даних Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна актуального станом на день винесення рішення право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_1 .

Під час розгляду справи по суті у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подала заяву про застосування строку позовної давності.

В обґрунтування вказала, що оскільки заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 травня 2007 року шлюб між ними розірвано, рішення набуло чинності 04.06.2007 року, то саме з цього часу почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій ОСОБА_2 до ОСОБА_1 .

Судова колегія з цього приводу зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.1,2 ст.20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Частиною 2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «міг дізнатись» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У даному випадку, позивач посилається на те, що протягом тривалого часу він проживав із відповідачкою однією сім`єю, вони виховували спільно двох синів при цьому другий син народився вже після розірвання шлюбу, він надавав згоду, як чоловік, на придбання та продаж квартир, був записаний як особа, що має право на керування транспортним засобу, та все це вже після розірвання шлюбу в суді, тому він навіть не припускав, що між ними існує спір про майно.

Вважав майно спільним, набутим подружжям, але в червні 2018 року відповідачка заявила про свій намір піти, залишила його, квартиру та дітей, після подачі ним позову до суду зверталась до правоохоронних органів із заявою про його дії, щодо незаконного заволодіння майном, тобто саме в червні 2018 року він дізнався, що його право порушено. Навпаки, відповідачем не було надано будь-яких доказів того, що позивач був обізнаний про порушення його права раніше, протягом часу до червня 2018 року дій пов`язаних із відчуженням майна вона без згоди позивача не проводила, будь-яких заяв щодо порушень з боку позивача до суду, правоохоронних органів не подавала та таких доказів матеріали справи не містять.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17.

У справі, яка переглядається, суд дійшов висновку про те, що у червні 2018 рокувідповідачка заявила про свій намір піти, залишила його, квартиру та дітей та почала самостійно жити, що також підтверджується матеріалом №15774 Індустріального ВП ГУ НП в Харківській області ЖЕО № 26432, у зв`язку з наведеним про порушення своїх майнових прав позивач ОСОБА_2 дізнався не раніше червня 2018 року, а доказів зворотного суду не було надано. Відповідачка визнала, що позивач користувався спільним майном, квартирою та автомобілем у зазначений позивачем у позові період.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що на день звернення до суду з позовом строк позовної давності не сплив.

Згідно частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Разом із тим, відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період коли було придбано спірне майно.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`єю є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що позивач ніколи не був зареєстрований у спірній квартирі, з огляду з наступного.

Місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання (частини перша, четверта та шоста статті 29 ЦК України). Як вбачається з досліджених в ході розгляду справи доказів позивач був зареєстрований за адресою АДРЕСА_6 з 16.06.1993 року по 11.08.2004 року, з 21.03.2007 року по 01.09.2007 року, з 02.02.2008 року по 31.05.2008 року, з 06.11.2013 року по день розгляду справи, але не зважаючи на це, сторони до укладання шлюбу проживали із батьками відповідачки, після укладання шлюбу в квартирі по АДРЕСА_4 , та це не заперечувалось відповідачем. Тобто, безпосередньо місце реєстрації не є достатнім доказом відсутності сімейних стосунків між сторонами. Син сторін ОСОБА_3, також не зареєстрований в спірній квартирі, але там фактично проживає та відповідач не заперечувала, що старший син з 2013 року проживає у спірній квартирі.

Оцінюючи надані у якості доказу фотознімки, суд першої інстанції правильно відхилив заперечення сторони відповідача щодо недопустимості доказу, оскільки сторони визнали, що на цих фотознімках зображені саме вони, їх знайомі та діти. Відповідач стверджувала, що дані фотознімки лише підтверджують факт проведення часу позивача із дітьми та їх нормального спілкування після розірвання шлюбу та не можуть бути підтвердженням перебування у фактичних стосунках, зазначала, що дійсно після розірвання шлюбу вони із позивачем добре спілкувались, вона не заперечували проти проведення відпочинку спільно та враховувала інтереси дітей. Але при цьому, на оглянутих в судовому засіданні фотознімках містяться зображення позивача, відповідача, їх спільних дітей, родичів, знайомих в моменти виписки з пологового відділення після народження ОСОБА_7 , спільне фото під час перебування відповідачки в стані вагітності, святкування Нового року, хрещення ОСОБА_4, проведення спільно дозвілля із знайомими та дітьми, прогулянок, відпочинку на природі, біля моря, відпочинку з колегами по роботі ( том 1 а.с.39-60, 162-176). Деякі фотознімки містять дату їх виготовлення, а саме 28.04.2007 року, 05.07.2008 року, 29.07.2008 року, 16.06.2008 року, 01.01.2008 року, 08.08.2013, 24.08.2013, 07.01.2015 року. На підтвердження обставин спільного відпочинку також надано копію договору доручення на придбання туру до бази «Молодіжна» в с. Масандра, з 02. по 11.08.2008 року в трьох: сторони та їх син ОСОБА_12 (том 1 а.с.161).

Із змісту наданої копії договору №116 від 06.04.2013 року, №22/1 від 22.02.2013 року вбачається, що вони були укладені із ОСОБА_1 , щодо обміну віконних та дверних прорізів. До кожного договору складено листи замовлення №116 від 06.04.2013 року, та №22/1 від 22.02.2013 року, в яких міститься зображення конфігурації замовлення, найменування профілю, розміри продукції та міститься посилання на те, що замовником є ОСОБА_2 (том 1 а.с.62-63, 64-65). Також позивачем надана квитанція на внесення передплати в сумі 100 гривень за вхідні броньовані двері на загальну суму 1330 гривень, за адресою АДРЕСА_9 (том 1 а.с.66). Копії видаткових накладних від 09.04.2014 року про придбання акумулятора, 2 рахунки-фактури від 30.04.2013 року щодо придбання матеріалів та коробів містять посилання на замовника ОСОБА_1 , та з кількістю та якістю товару ознайомлений ОСОБА_2. (том 1 а.с.177-178).

Доводи сторони відповідача щодо дані документи сфальшовані позивачем, який їх заповнив вже після того, як вигнав відповідачку з квартири, об`єктивно нічим не підтвердженні.

Із змісту копії гарантійного талону 04.04.2013 року було придбано ОСОБА_2 кондиціонер для встановлення за адресою АДРЕСА_9 (том 1 а.с.67). Представник відповідача зазначала, що даний кондиціонер дійсно було придбано, але в цій квартирі проживали діти позивача, тому він повинен піклуватись про них.

З наданих позивачем копій квитанцій про сплату комунальних послуг 26.06.2017 року було внесено 276 гривен 57 копійок за користування природним газом, 18.12.2013 року сплачено 1000 гривень загальною сумою, 01.03.2016 року сплачено загальною сумою 2600 гривень, 01.03.2017 року сплачено загальною сумою 100 гривень, зазначено платником позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_1 (том 1 а.с.68-71). Із змісту наданих відповідачем копій квитанцій про сплату комунальних послуг відповідачем проводилась оплата комунальних послуг в 2018 та 2019 роках, зазначено платником відповідача. (том 1 а.с.130-135).

Відповідно до наданої характеристики Спеціалізованої школи №119 на учня ОСОБА_13 , вбачається, що дитина навчається в школі з 01 вересня 2015 року, від початку навчання дитиною опікувались обидва батьки. Мати приводила дитину до школи вранці, а батько зустрічав після школи, вів до спортивної школи та забирав додому. Зазначено, що мати з дитиною не проживає, з 01.09.2018 року відвідувала шкоду декілька разів, але ОСОБА_14 відмовлявся з нею спілкуватись. Ситуація яка склалась в родині негативно впливає на дитину. Зауважень щодо стану здоров`я немає (том 1 а.с.107-108).

Із змісту копії трудової книжки відповідачка в період часу з 1997 року по 2003 рік навчалась, а з 2003 року працювала на різних місцях ( том 1 а.с.109-120), за сертифікатами проходження профілактичного наркологічного огляду, психіатричного огляду в грудні 2018 року протипоказань до виконання обов`язків державного службовця немає (том 1 а.с.121-122), з 03.01.2019 року обіймає посаду головного державного інспектора відділу обліку єдиного внеску Управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності Головного управління ДФС у Харківській області (том 1 а.с.123), відповідно до копії довідки ТОВ "Лебединський комплекс" в період роботи відповідачки в товаристві з її заробітної плати проводилось утримання аліментних платежів за листопад-грудень 2018 року в сумі 3107,23 грн ( том 1 а.с.124), за довідкою ТОВ "Лебединський комплекс" заробітна плата відповідача за період з 01.01.2018 року по 07.12.2018 року склала 50187 грн. (том 1 а.с.125), за місцем роботи ОСОБА_1 характеризується позитивно (том 1 а.с.228).

Доводи сторони позивача щодо негативної поведінки відповідача, а саме вживання алкоголю, легковажного ставлення до родинних стосунків, залишення дітей, в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження. Посилання на наявність фотографій за столом із алкоголем, не може бути прийнято до уваги, за характеристикою дитини у вихованні ОСОБА_7 приймають участь як мати, так і батько, при цьому відповідачка характеризується як активний учасник батьківського комітету, яка допомагала вирішувати організаційні питання в школі, регулярно відвідувала батьківські збори. Посилання на залишення дітей та квартири, також судовою колегією не приймаються до уваги, оскільки між сторонами стався конфлікт, внаслідок чого виникли напружені стосунки, відповідач неодноразово посилалась на те, що вона боїться позивача, він її не пускає в квартиру та подала позов до суду про вселення.

Доводи відповідача щодо зловживання позивачем алкоголем, звільнення з роботи за прогули, неадекватність поведінки, застосування насильства до неї, в ході розгляду справи не були підтверджені. Даних про звернення відповідача до правоохоронних органів чи суду з приводу застосування насильства до 2018 року також не було надано. В ході розгляду справи відповідач не приховувала свого негативного ставлення до позивача, посилаючись на те, що вона його вже не боїться, що він налаштовує проти неї дітей, що свідчить лише про те, що з 2018 року між сторонами виникли неприязні стосунки.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив суперечливі заперечення відповідачки, які належним сином не підтверджені, що в 2012 році вона проживала в квартирі з обома дітьми, які спростовуються її поясненнями в тому ж відзиві про те, що в 2012 році старший син пішов проживати до батька.

Що стосується доводів скарги щодо оцінки судом заяви до школи, яка була подана позивачем, при переведенні старшого сина. За інформацією, наданою Загальноосвітньою школою №113 ОСОБА_15 , 2001 року народження, вступив до школи 14.09.2012 року за переведенням зі школи №119 за заявою батька, а згідно до заяви батька від 10.06.2016 року був відрахований у зв`язку із вступом до технікуму. З копії заяви позивача від 14.09.2012 року вбачається, що ним зазначено адресу АДРЕСА_6 (том 1 а.с.137-138). Суд правильно не взяв до уваги у якості доказу місця фактичного проживання, оскільки в цій заяві зазначалось місце реєстрації, що фактично не відповідало дійсності і мало формальний характер. Надана суду квитанція за №19709, 19710 від 29.04.2016 року на ім`я ОСОБА_16 , підтверджує замовлення саме на адресу АДРЕСА_9 (том 1 а.с.61).

Суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги надані відповідачем копії листування в месенджері телефону (том 1 а.с.98-105), оскільки позивач не надав до суду джерело походження даного листування, що негативно впливає на його достовірність. З цих же підстав судом правильно не було прийнято як належний доказ побиття позивачем відповідача фотознімки (том 1 а.с.143-144), оскільки з них неможливо визначити дату зйомки та обставини отримання синця.

Відповідач зверталась до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з проханням сприяти відновленню її прав, щодо дітей. В своїй заяві відповідач посилається на те, що протягом багатьох років колишній чоловік знущався над нею, принижував та бив. Але як вбачається з відповіді Департаменту підстав для втручання в сім`ю не вбачається, що (том 1 а.с.126-128).

За матеріалами ЖЕО №19980 від 06.05.2018 року ОСОБА_1 зверталась до Московського ВП ГУНП в Харківській області щодо вжиття заходів до її колишнього чоловіка, який на ґрунті ревнощів вчинив скандал та погрожував фізичною розправою. В ході перевірки встановлено, що 06.05.2018 року заявниця посварилась із своїм колишнім чоловіком та в зв`язку з чим вирішила піти до своїх родичів, що б пожити там декілька днів, але за вказаною адресою прийшов її колишній чоловік та вчинив скандал, забрав її особисті речі, намагався побити, але вона вибігла з помешкання та викликала поліцію. Опитати в рамках даного матеріалу ОСОБА_2 не стало можливим, тому зроблено висновок про відсутність ознак кримінального правопорушення (том 1 а.с.221).

З оглянутого в ході розгляду справи матеріалу ЖЕО № 19980 вбачається, що ОСОБА_1 надавала особисто пояснення 06.05.2018 року, де посилалась, що вона посварилась на ґрунті ревнощів саме зі своїм чоловіком ОСОБА_2 , а не зі сторонньою людиною, та зазначала, що в даний момент її чоловік часто вживає алкогольні напої та поводиться агресивно.

13.10.2018 року та 20.10.2018 року ОСОБА_1 зверталась до Індустріального ВП ГУНП в Харківській області із заявою стосовно подій червня 2018 року, в якій також назвала позивача своїм колишнім чоловіком (том 1 а.с.222-225).

18.12.2018 року до Індустріального ВП ГУНП в Харківській області надійшло звернення матері однокласника сина позивача та відповідачки ОСОБА_7 , в якій зазначено про те, що ОСОБА_2 є батьком дитини (том 1 а.с.226-227).

Суд першої інстанції на обґрунтування висновків про наявність сімейних відносин між сторонами також послався на показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_3 , з яких вбачається сімейний характер відносин сторін по справі. При цьому свідок ОСОБА_3 , син сторін у справі повідомив суду, що знає про справу, яка розглядається, сам погодився свідчити по справі, розуміє, що сторони у справі його батьки. Стверджував, що батьки проживали спільно, у них була родина, також вони спільно проводили відпочинок на морі, на природі, проводили свята, батьки приймали участь у їх вихованні, з батьком у нього добрі стосунки. Наразі проживають з батьком та молодшим братом в квартирі.

До показів свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 суд поставився критично, оскільки у відповідача вдома вони були декілька разів, багато обставин знають зі слів відповідача, загалом інформацію про обставини особистого життя отримували під час прогулянок та спілкування по телефону. Сумнівним є посилання свідка ОСОБА_22 щодо відсутності чоловічих речей в квартирі, оскільки сторони мають двох дітей хлопчиків, при цьому старший син ОСОБА_3 в 2019 році досяг повноліття.

Покази свідка ОСОБА_19 суд прийняв частково. Пояснення свідка щодо наявності у сина позивача у справі до одруження грошових коштів та щодо передачі в її присутності тестю 20000 доларів на розвиток бізнесу у вигляді прийомки металобрухту, судом правильно не були прийняті, як не неналежні, оскільки вони не підтверджуються відповідними письмовими доказами у справі, обов`язковими для підтвердження зазначених обставин.

Таким чином суд обґрунтовано встановив, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 2001 по 2007 рік, після прийняття рішення судом стосунки між сторонами не було припинено, про що свідчать чисельні світлини, документи щодо придбання матеріалів для квартири, погодження позивачем правочинів щодо продажу та купівлі квартир, зазначення позивача в свідоцтвах на транспортний засіб щодо права керування, народження в 2009 році другого сина, спільна участь у вихованні дітей, покази свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , а також покази свідка старшого сина ОСОБА_3 , допитаного в судовому засіданні, участь в заходах пов`язаних із лікуванням та похованням матері відповідачки, похованням батька відповідачки, а 04 травня 2018 року між сторонами у справі виник конфлікт, внаслідок якого відповідач пішла з квартири, діти проживають в квартирі з батьком, на їх утримання стягнуто аліменти.

Також судом на підтвердження доводів позову було правильно враховано, що відповідач при наданні пояснень в поліції щодо обставин події 06.05.2018 року особисто зазначала, що конфлікт виник саме із чоловіком. Лише в подальшому, після подання позову позивачем, відповідач в заявах, поясненнях, які подавала до поліції, до Департаменту служб у справах дітей змінила свої пояснення і зазначала про нього, як колишнього чоловікові.

З урахуванням того, що спір між сторонами стосовно спільного майна відбувся вже після припинення фактичних шлюбних відносин, наведені у скарзі доводи з цього приводу висновків суду не спростовують.

За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Саме таку правову позицію викладено у Постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі № 544/1274/16-ц.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Саме такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року.

Здійснюючи поділ автомобіля марки HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова рами) НОМЕР_3 , суд першої інстанції обґрунтовано, з урахуванням заявлених позовних вимог, виходив із того, що оскільки зазначений автомобіль придбано в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому він є спільним майном подружжя та піддягає поділу між ними в рівних частках. При цьому апеляційним судом враховано, що спірний автомобіль є неподільною річчю, жодна із сторін не вчинила дій, передбачених частинами четвертою та п`ятою статті 71 СК України, а тому правильно визнав право власності на цей автомобіль по 1/2 частці за кожним.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що спірний автомобіль був придбаний та зареєстрований за ОСОБА_1 07 жовтня 2008 року, тобто після припинення сімейно-шлюбних відносин між сторонами, що встановлено рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24.05.2007 року, є безпідставними, оскільки такого факту судом було обгрунтовано встановлено, що вказане рішення не містить ухвалене в заочному порядку за наслідками розгляду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, тобто ОСОБА_1 була відсутня при розгляді вказаної справи і момент припинення шлюбних відносин з червня 2004 року вказано тільки зі змісту позовної заяви ОСОБА_2 , і це не було предметом судового розгляду встановлення фактичного припинення шлюбних відносин сторін,та сам час припинення стосунків між подружжям судом не було установлено. Отже не можна вважати встановленим факт припинення шлюбних відносин з червня 2004 року, оскільки ОСОБА_1 не надано на підтвердження вказаних обставин належних та допустимих доказів, в той час як ОСОБА_2 стверджує, що сімейно-шлюбні відносини припинились між ними не після розірвання шлюбу, а з червня 2018 року, оскільки не зважаючи на свідоцтво про розірвання шлюбу позивач і відповідач проживали разом однією родиною, виховували синів, один із яких народився 15.01.2009 року, вже після розірвання шлюбу, вони продовжували вести спільне господарство, бюджет та побут, проводили разом вільний час, свята та вихідні, а з червня місяця 2018 року, коли відповідач залишила позивача та спільних дітей та стала проживати окремо.

Як було встановлено під час судового розгляду, що з 1999 року по 2007 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В період перебування в зареєстрованому шлюбі ними було придбано 01.04.2004 року автомобіль Audi A4, а також 18.06.2003 року квартиру АДРЕСА_10 , право власності на автомобіль та квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 . 07.10.2008 року було придбано автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску та 05.07.2012 року квартира АДРЕСА_11 . При цьому, автомобіль був придбаний за кошти, що були отримані від продажу автомобіль Ауді А4, квартира за кошти отримані від продажу квартири по АДРЕСА_4 , що були придбані в період зареєстрованого шлюбу.

Доводи відповідача про те, що кошти на придбання автомобіля давали батьки, не були підтверджені належними та допустимими письмовими доказами, так само, як і посилання відповідача на те, що нею було сплачено половину від вартості квартири по АДРЕСА_4 позивачу, а суму, що не вистачала, додавали її батьки. Відповідно до довідки Реєстру територіальної громади за адресою АДРЕСА_9 зареєстровані відповідач ОСОБА_1 та неповнолітній син сторін ОСОБА_23 (том 1 а.с.72). Дійсно наявне судове рішення, що набрало законної сили щодо стягнення суми кредитної заборгованості (том 1 а.с.203-210), відкрито виконавче провадження, що перебуває на виконанні приватного виконавця Бабенка Д.А. (том 1 а.с.216-217). Але наявність даного рішення в даному випадку не впливає на питання поділу спільного майна подружжя. Доводи відповідача про намір позивача в такий спосіб вирішити свої проблеми є лише припущеннями.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що автомобіль та квартира були придбані на грошові кошти батьків відповідачем не було надано, тобто зазначені об`єкти є майном, що придбано в період фактичного проживання однією сім`єю та презюмується право спільної сумісної власності, належними та допустимими доказами не підтверджено.

Щодо доводів негативної характеристики позивача та побиття позивачем відповідача, то колегія суддів зазначає наступне.

У ході розгляду справи та ознайомлення з матеріалом ЖЕО № 19980 вбачається, що ОСОБА_1 надавала особисто пояснення 06.05.2018 року, де посилалась, що вона посварилась на ґрунті ревнощів із своїм чоловіком ОСОБА_2 , зазначала, що в даний момент її чоловік часто вживає алкогольні напої та поводиться агресивно, тобто в той час вона сприймала позивача як свого чоловіка.

13.10.2018 року та 20.10.2018 року ОСОБА_1 зверталась до Індустріального ВП ГУНП в Харківській області щодо вжиття заходів до її колишнього чоловіка ОСОБА_2 , який вигнав її з квартири та не надає можливості бачитись із дітьми. Як вбачається із змісту довідки від 15.11.2018 року в ході перевірки стало відомо, що в червні 2018 року колишній чоловік ОСОБА_2 , з яким вона разом мешкала за вказаною адресою, вигнав її та відмовляється надавати доступ до особистих речей, перешкоджає бачити дітей. (том 1 а.с.222-225).

Доводи скарги, що позивач сфальшував надані до суду договори, ґрунтуються лише на припущеннях, належними і допустимими доказами не підтверджені.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Установивши, що на підставі показань свідків, у тому числі їх спільного сина ОСОБА_24 , також фотокарток та інших доказів, що містять матеріали справи, підтверджують ті обставини, що у вказаний позивачем період сторони проживали разом, у справі, яка переглядається, ОСОБА_2 довів факт проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 24 травня 2007 року по 30 червня 2018 року. Вказаний факт підтверджується спільним проживанням та народження спільних дітей, та фактичним проживанням у квартирі разом із відповідачем,він надавав згоду, як чоловік, на придбання та продаж квартир, був записаний як особа, що має право на керування транспортним засобу, та все це вже після розірвання шлюбу, факт також підтверджується публічним висвітленням спільного проживання сторін та позиціонування їх як сімейної пари, яка проживає разом, в будь-якому іншому шлюбі вони не перебували.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що факт проживання сторін у період з 24 травня 2007 року по 30 червня 2018 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки у цей період спільно проживали, вели спільний побут та мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю та вказаний факт підтверджується належними і допустимими доказами. Відповідач, не спростував презумпцію спільності права власності сторін на майно, придбане в період таких стосунків між сторонами.

Також судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову та щодо розміру часток подружжя у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та складає по Ѕ частини квартири та автомобіля кожному.

Установивши, що у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачем та відповідачем були придбані автомобілі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно належить їм на праві спільної сумісної власності, а їх частки є рівними. Підстав, що мають істотне значення для відступлення від засад рівності часток подружжя з огляду на положення частини другої статті 70 СК України при вирішенні цього спору судом, не встановлено.

Судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

РішенняОрджонікідзевського районного суду м.Харкова від 13 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 04.02.2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.