Справа №461/6985/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2020 року м.Львів

Галицький районний суд міста Львова

у складі:

головуючого судді Юрківа О.Р.,

за участю:

секретаря судового засідання Цибулько О.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Петришина О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи Служби у справах дітей Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки, -

ВСТАНОВИВ:

12.09.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Шехіткаміл, Газіантеп, Турецька Республіка. 28 травня 2018 року позивач надав згоду на поїздку малолітньої дитини ОСОБА_6 з відповідачем в Україну з метою відвідин родичів, однак 01.06.2018 року відповідач проінформувала позивача, що не має наміру повертатися на постійне місце проживання до Турецької Республіки, чим порушує права дитини та позивача, зокрема право дитини на належне батьківське виховання та право позивача брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини.

Позивач вважає, що відповідач здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, та просить суд:

1) визнати незаконним утримування відповідачем на території України малолітньої дитини ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

2) повернути малолітню ОСОБА_6 до місця постійного проживання у Турецькій Республіці ;

3) зобов`язати ОСОБА_5 передати малолітню ОСОБА_6 батьку ОСОБА_4 для забезпечення повернення дитини до Турецької Республіки;

4) покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Турецької Республіки, на позивача;

5) допустити негайне виконання рішення суду у частині повернення дитини до Турецької Республіки.

Ухвалою суду від 13 вересня 2019 року відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 22 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

20.01.2020 року відповідачем ОСОБА_2 та представником відповідача Зеленіним С.С. подано до суду відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні від 22.01.2020 року до участі у справі в якості третьої особи, залучено Вiддiл у справах дітей Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради.

24.02.2020 року скеровано до суду відповідь на відзив.

Позивач ОСОБА_4 у судовому засіданні позов підтримав, пояснивши суду, що 28.05.2018 року надав дозвіл на тимчасовий виїзд дитини і в подальшому розраховував на повернення дитини до Турецької Республіки. Однак, відповідач не мала наміру повертатись, у зв`язку із чим, 07.12.2018 року він звернувся із заявою через Центральний орган Турецької Республіки до Міністерства юстиції України, як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року. Зазначив, що це була спланована акція відповідачки. Дитина в Туреччині добре почувалася. Крім того, пояснив, що він приїздив до м. Львова декілька разів на період 9-11 днів та навідував доньку. Перебуваючи у м. Львові перший раз, він проживав разом з відповідачкою в орендованій квартирі, другий раз проживав у будинку відповідачки, а через деякий час переїхав до хостелу. Під час третього приїзду відповідачка відмовилась надати йому дитину, для того щоб він міг побачитись з нею, віддала йому дитину в останні 2-3 дні його перебування у Львові. Четвертий раз, приїхавши до м. Львова він проживав в готелі, побачитись з дитиною йому можливості не надали. Зазначив, що він усно вимагав у відповідачки, щоб вона повернула дитину. Термін дії дозволу на виїзд - 6 місяців. Позивач зазначив, що примирення між ним та відповідачем можливе, за умов повернення відповідача та малолітньої доньки до Турецької Республіки.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, давши суду аналогічні пояснення, також зазначив, що позивач, не вказавши терміну проживання дитини в Україні, не надав згоди на постійне проживання в Україні, просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позову заперечила, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Суду пояснила, що в неї з позивачем відносини погіршилися, тому 28 травня 2018 року вона разом з дитиною виїхала з Турецької Республіки до України, на що позивач надав свій дозвіл, який носив безстроковий характер. Крім того, зазначає, що позивач погодився на переїзд дитини в Україну, оскільки протягом тривалого часу не звертався із заявою про повернення дитини та був не проти проживання та перебування дитини у м. Львові. Починаючи з червня 2018 року позивач періодично приїжджав до Львова і навідував дитину, а саме у липні 2018 року, серпні 2018 року, у жовтні 2018 року, грудні 2018 року і ніхто не чинив йому перешкод у спілкуванні з дитиною. Заяву про повернення дитини позивач подав лише 07.12.2018 року, тобто після спливу, більш ніж піврічного терміну перебування дитини в Україні. Відповідач стверджує, що має можливість забезпечити дитину всім необхідним для її зростання та виховання, дитина відвідує дошкільний навчальний заклад, активно спілкується з родичами позивача, вільно володіє українською мовою, натомість у Турецькій Республіці їй буде неможливо адаптуватись, знайти нових друзів, що негативно вплине на її психічний стан. Зазначила, що вона до народження дитини проживала в Туреччині 1 місяць, одружились з позивачем в Україні. Вона мала намір жити в Туреччині і проживала там 2 роки і 9 місяців. Разом з позивачем вони приїжджали в Україну. Два рази ОСОБА_4 надавав дозвіл на виїзд дитини до України. Коли відповідачка 28.05.2018 року їхала в Україну, то знала, що не повернеться назад і дитину теж не поверне, оскільки позивач вчиняв відносно неї фізичне насильство, з приводу чого вона зверталась до правоохоронних органів.

Представник відповідача ОСОБА_3 під час розгляду справи проти задоволення позову заперечив. Надав пояснення, що дитина в`їхала на територію України у травні 2018 року, позивач погодився на такий переїзд, приїжджав провідувати та проводив час з донькою і не заперечував проти перебування дитини в Україні. Такими діями позивач надав мовчазну згоду на утримання дитини в Україні, оскільки протягом тривалого часу не звертався із заявою про забезпечення повернення дитини. Крім того, дитина проживає в сім`ї відповідача, їй забезпечені належні умови проживання та матеріального утримання. За час проживання в Україні адаптувалася та прижилася у новому середовищі. При вирішенні спору суд повинен врахувати інтереси дитини, які є найвищими при вирішенні вказаних спорів.

Представник третьої особи Відділу у справах дітей Сихівської РА ЛМР у судовому засіданні зазначив, що дитина в Україні знаходиться з дозволу батька. Дитина адаптувалась до проживання в Україні, розмовляє українською мовою, ходить в садочок. Інтереси батька порушуються, але повернення дитини до Республіки Туреччини є не доцільним, оскільки може заподіяти шкоду психічному стану дитини. Ні позивач, ні відповідач не зверталися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши інші матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Згідно частин 1, 2 та 3 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Тобто, за змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини.

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження (реєстраційний номер запису про народження 196), ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в Шехіткаміль Турецька Республіка ; батьками дитини зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ( т.1, а.с.35-36).

Батьки дитини ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 04.07.2015 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований управлінням запису актів цивільного стану в Онінішубат /Кахраманмараш, реєстраційний номер запису про шлюб №84 (т.1,а.с.29).

Позивач та неповнолітня ОСОБА_6 зареєстровані у Турецькій Республіці за адресою: АДРЕСА_1 (т.1,а.с.37).

Відповідно до дозволу на проживання Головного управління Державної міграційної служби Міністерства внутрішніх справ Турецької Республіки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 надано дозвіл на проживання з 23.09.2016 року до закінчення строку дії 19.09.2018 року(т.1,а.с.67).

23.05.2018 року ОСОБА_4 був наданий нотаріально посвідчений дозвіл (реєстраційний номер 11155 (А)) на виїзд (подорож) дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в Україну за кордон без його супроводу, самостійно або у супроводі її матері, на отримання паспорту, візи, продовження терміну їх дії та поверненням з-за кордону. (т.1,а.с.124).

07.12.2018 року батько дитини - позивач ОСОБА_4 звернувся через Центральний орган Турецької Республіки до Міністерства юстиції України, як Центрального органу з виконання на території України із заявою про застосування Гаазької Конвенції 1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення людей щодо незаконного утримання доньки ОСОБА_6 (т.1,а.с.8-17).

Міністерством юстиції України проводились процедури, передбачені пунктом 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2010 року № 795), спрямовані на отримання добровільної згоди відповідача на повернення дитини, під час яких було отримано пояснення відповідача у цій справі, з яких вбачається, що відповідач має намір мирно врегулювати питання.

Відповідно до довідки №1 від 13.01.2020 року, та довідки від 05.02.2019 року № 3 ОСОБА_6 з 10 вересня 2018 року (т.1,а.с.126) відвідує заклад дошкільної освіти №170 у м. Львові, дитина спільно з матір`ю проживає за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 49, 2 кв.м., на підставі договору майнового найму №17/17115 від 23.05.2018 року. Помешкання обладнане усіма необхідними побутовими приладами і меблями (т.1,а.с.138-140).

Відповідно до довідки Поліклінічного відділення комунальної 5-ої міської лікарні ОСОБА_6 , знаходиться на обліку в сімейного лікаря ОСОБА_8 ( № декларації 0001 - ОТ9Т - 2400 ІД6Fa2a1d3-f295 -450C-ad73-9b7fcfdff5oc.

Відповідач ОСОБА_2 є фізичною особою - підприємцем, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 13.03.2019 року (т.1. а.с. 132).

Згідно характеристики наданої Дошкільним закладом освіти Львівської міської ради « Ясла-садок №170» ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує садок з вересня 2018 року. В садок приходить вчасно, завжди охайна, привітна, йде на контакт з педагогами та дітьми. Приймає участь сюжетно-рольових іграх дітей, виконує як головні так і другорядні ролі. Програму даної вікової категорії засвоює добре, на заняттях уважна. Дівчинка є дружелюбною, веселою, доброю, спокійною, добре володіє навичками самообслуговування, на зауваження дорослих реагує адекватно. Відвідує на базі ЗДО гуртки з англійської мови, лего та хореографії. Дуже прив`язана до мами ( том 1, а.с. 128).

Відповідно до довідки компетентним органам з Обласного управління охорони здоров`я 39 від 21.02.2020 року ОСОБА_4 зарахований на посаду лікаря у кадровий штат амбулаторії сімейної медицини, Кале, відділ №21, Онікішубат , підпорядкований області і до цього часу виконує свої посадові обов`язки в амбулаторії сімейної медицини № 008, Тюркоглу , відповідно до закону № 5258.

Згідно висновку Органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації №18 від 31.07.2020 року вбачається, що враховуючи представлені документи, витяг з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини від 29.07.2020 №14, пояснення батьків, дитини, вік дитини, оскільки дитина тривалий час проживає з матір`ю, яка створила належні умови для проживання та розвитку, дитина перебуває в емоційно стабільних позитивних стосунках з матір`ю, прижилася у своєму новому середовищі, адаптувалася до нього, а повернення може заподіяти шкоду психічному стану дитини, керуючись ст. 150, 155 Сімейного кодексу України, Принципом №6 Декларації прав дитини від 20.11.1959, ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ст.ст. 12,13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Порядком виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006р.н. №952, постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 №866 "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини", комісія з питань захисту прав дитини вважає за недоцільне забезпечення повернення дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Турецької Республіки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , показанням якої суд надає віри, яка є подругою відповідачки, пояснила суду, що дитина перебуває в Україні з дозволу позивача. ОСОБА_4 часто приїжджає до доньки в Україну. ОСОБА_6 має усі необхідні умови для життя та розвитку. В Україні дівчинка проживає близько двох років, спілкується українською мовою, активна, розвинута та адаптована до життя в Україні. Свідок часто бачиться з ОСОБА_6 . Від позивача звернення не надходило. ОСОБА_4 відносився добре до дитини, але в побуті не був активним по догляду за дитиною.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - Європейський Суд) рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Конвенції 1980 року, відповідає пункту 1 статті 6 і статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція 1950 року).

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Згідно ст. 1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась законом України від 11.01.2006, її цілями є: а) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

У відповідності зі статтею 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

Відповідно до статті 5 Конвенції 1980 року для її цілей «права піклування» включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Стаття 11 Конвенції 1980 року зобов`язує суд без затримок здійснювати усі процедури для повернення дітей, а якщо рішення у справі не винесено протягом шести тижнів із дати початку процедур, заявник або Центральний орган запитуваної держави мають право просити про надання їм пояснень про причини затримки.

Стаття 12 Конвенції 1980 року встановлює, що якщо дитина незаконно переміщена, або протиправно утримується у розумінні статті 3 Конвенції 1980 року і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Згідно ст. 13 Конвенції Незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або б) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Згідно статті 14 Конвенції 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів.

Статтею 16 Конвенції 1980 року передбачено, що після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується (в даному випадку - Україна), не можуть вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції.

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинна здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування.

Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що: заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. а ч. 1 ст. 13); заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. а ч. 1 ст. 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13); дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13); повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20); з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3).

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Крім того, згідно із частинами 1, 2 статті 12 Конвенції передбачено, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

За умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 23.05.2018 року добровільно надав дозвіл № НОМЕР_1 на виїзд дитини, який був нотаріально засвідчений. Із тексту дозволу, випливає, що такий наданий без зазначення терміну дії, тобто дозвіл має безстроковий характер. Отже, із самого дозволу вбачається, що такий документ підписаний позивачем та відповідачкою. Згідно даного дозволу батько надав матері право без його присутності вільно подорожувати разом із донькою ОСОБА_6 та здійснювати виїзд за межі Туреччини. Вказаним дозволом надано не лише право на виїзд за кордон без супроводу іншого з подружжя, але і право на отримання паспорту, візи, а також право на повернення з-за кордону. При підписанні даного дозволу позивач усвідомлював, що у даному документі не зазначено строку дії, крім того під час проживання відповідачки з дитиною в Україні після переїзду, він неодноразово приїжджав до них та не вимагав повернути дитину до Туреччини, що вказує на надання згоди перебування дитини в Україні взагалі. Звернення позивача до відповідних органів з вимогою повернути дитину до Туреччини, на думку суду викликано загостренням відносин з відповідачкою, а не забезпечення прав дитини.

Таким чином суд констатує, що відповідно до статті 12 Конвенції 1980 року, дитина не була незаконно переміщена, та протиправно не утримується в Україні в розумінні статті 3 Конвенції 1980 року.

Разом з тим, суд вважає своїм правом відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання, оскільки заявник добровільно дав згоду на переміщення або утримання дитини матірю безтерміново, і згодом дав мовчазну згоду на продовження такого утримання, також існує серйозний ризик того, що, за відсутності належної материнської опіки над малолітньою дитиною, повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, та з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі.

Посилання позивача на чинення перешкод відповідачкою у побаченнях з дитиною в останній період часу перед зверненням до відповідних органів, не знайшли свого ствердження у судовому розгляді, стороною не надано і судом не здобуто жодних належних доказів цього твердження, тому суд їх відхиляє. Також судом не приймаються до уваги посилання сторони позивача на визнання відповідачкою надання позивачем дозволу на вивезення дитини на шість місяців з огляду на те, що таке посилання відповідачки у своїй заяві до суду, висловлене значно пізніше від часу надання згоди, носить формальний характер, пояснюється позивачкою її довільним трактуванням, не породжує будь яких прав та обов`язків сторін, з огляду на наявність юридично наданої згоди позивача без терміну дії, що позивач, саме в час підписання згоди, усвідомлював, та погоджувався на це.

В ході судового розгляду встановлено, що в Україні дитина ОСОБА_6 проживає в належних умовах разом із своєю матір`ю, яка є фізичною особою - підприємцем, позитивно характеризується, дівчинка відвідує дошкільний навчальний заклад, різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, з моменту її переміщення пройшло значно більше року, вона адаптувалася до умов проживання в Україні, тобто дитина прижилась у своєму новому середовищі, а тому суд приходить до висновку про те, що її повернення поставить дитину під загрозу заподіяння психічної шкоди, що створить для дитини нетерпиму обстановку.

Також, суд враховує, що відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина, якою є ОСОБА_6 , не повинна, за відсутності виключних обставин у даних правовідносинах, що суд встановив у ході судового розгляду, бути розлучена зі своєю матір`ю, яка на даний час не має дозволу на проживання в Турецькій Республіці, що є значною перешкодою для її участі у вихованні малолітньої дитини у випадку повернення дитини, тобто важливою обставиною, що безпосередньо впливає на права дитини в плані забезпечення материнської опіки. Відповідачка ОСОБА_5 , у свою чергу, не заперечує щодо належної участі позивача у вихованні та утриманні дитини. Позивач визнає можливість примирення сторін, що приймається судом як обставина, якою сторони можуть скористатися у майбутньому, до якої суд спонукає сторін з метою збереження сімї та забезпечення належного виховання дитини в умовах батьківської та материнської любові та опіки.

Враховуючи викладене, баланс інтересів та прав батьків, суд приходить до висновку про наявність обставин, визначених ч. 2 ст. 12, п. а ч. 1 ст. 13, п. в ч. 1 ст. 13 Конвенції, а тому з метою дотримання Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року та з урахуванням прав та інтересів дитини, її тісного психоемоційного зв`язку із матір`ю та чутливістю в силу вікового цензу, в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 19, 81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 150, 155 СК України, ст. ст. 9,124 Конституції України, ст.ст. 3, 5, 18 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст. 3, 6, 7, 11, 14, 16, 19, 23, 30 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», ст. ст. 15,19 Закону України «Про міжнародні договори України», суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи Служби у справах дітей Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Повний текст судового рішення проголошено 14.08.2020 року о 16 год. 00 хв.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Р.Юрків.