Ухвала

Іменем України

13 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 757/60816/19

провадження № 61-11291ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Кобзар Юлією Богданівною, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року у складі судді: Вовк С. В., та постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Вербової І. М., Шахової О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення пені,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про стягнення пені.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року у справі № 757/18976/18-ц зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» перерахувати ОСОБА_1 кошти: 13 282,34 доларів США з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 ; кошти 4 058,39 доларів США з рахунку № НОМЕР_3 на рахунок № НОМЕР_2 ; кошти 3 043,79 доларів США з рахунку № НОМЕР_4 на рахунок № НОМЕР_2 . 20 серпня 2019 року в АТ КБ «ПриватБанк» отримано та зареєстровано заяву, в якій позивач запропонувала банку добровільно виконати рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року у справі № 757/18976/18-ц. Однак, станом на 15 листопада 2019 року вказане рішення суду банком не виконане.

ОСОБА_1 на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь пеню у розмірі трьох відсотків: за договором від 06 лютого 2014 року № SAMDNWFD200 в сумі 33 329,50 доларів США; за договором від 06 лютого 2014 року № SAMDNWFD400 в сумі 44 439,37 доларів США; за договором від 06 лютого 2014 року № SAMDNWFD80 в сумі 145 441,62 доларів США.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 три проценти річних в сумі 20 000 доларів США, що станом на 02 березня 2020 року за офіційним курсом НБУ еквівалентно 491 800,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо повернення позивачу грошових коштів за банківськими вкладами, чим порушив умови договорів, то в нього виник обов`язок відшкодувати три проценти річних від простроченої суми, при цьому саме у національній валюті, тому суд вважає за необхідне здійснити стягнення у гривневому еквіваленті по відношенню до долара США за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення. При цьому, вимога про повернення коштів за договорами банківських вкладів отримана банком у листопаді 2014 року, проте відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів безпідставно не виконує більше 5 років. При зменшенні розміру пені, суд виходив із того, що положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц. Враховуючи те, що розмір нарахованої неустойки значно перевищує розмір збитків, то суд, керуючись частиною третьою статті 551 ЦК України, зменшує її розмір спів мірно до фактичного розміру батьківських вкладів, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року змінено та викладено абзац другий резолютивної частини наступним чином: стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 3% відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у сумі 491 800,00 грн. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо повернення позивачу грошових коштів за банківськими вкладами, чим порушив умови договорів. Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України. Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Представник відповідача заявляв клопотання про зменшення розміру стягнутої пені судом першої інстанції, а представник позивача заперечував проти такого клопотання посилаючись на те, що відповідач не виконує свої зобов`язання за вищевказаними договорами вкладу. При розгляді справи в суді першої інстанції було пораховано пеню в іноземній валюті, однак остання підлягає стягненню у національній валюті України, в зв`язку з чим вважає необхідно, враховуючи принципи розумності та справедливості, зменшивши її розмір визначити пеню за невиконання договорів банківського вкладу в розмір 491 800 грн. На викладене суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим визначив розмір пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в доларах з переведенням в гривневий еквівалент, що не відповідає нормам матеріального права.

Апеляційний суд вказав, що доводи апеляційної скарги про визначений невірний період розрахунку пені не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, оскільки останній починає здійснюватись з початку невиконання грошового зобов`язання, а не з часу винесення рішення суду за наслідками розгляду про стягнення вже наявної заборгованості.

31 липня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року, у якій просить змінити рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та зменшити її розмір відповідно до принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Підставою, на якій подається касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17; від 02 жовтня 2019 року у справі № 201/18575/17; від 20 грудня 2019 року у справі № 757/18977/18; від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18; від 19 лютого 2020 року у справі № 757/49408/18. Особа, яка подала касаційну скаргу указує, що в указаних судових рішеннях Верховного Суду сформовано правову позицію стосовно зменшення розміру пені розрахованої відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» на підставі частини третьої статті 551 ЦК України та стягнуто розмір пені у значно меншій сумі по відношенню до розміру основної заборгованості банку. Неправомірним є стягнутий з банку еквівалент суми 20 000,00 доларів США станом на дату ухвалення рішення суду першої інстанції. У справі № 757/18976/18 відкрито касаційне провадження, а тому стягнення пені з банку є передчасним. АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що задоволений судами розмір пені є завищеним і таким, що не відповідає принципу розумності та справедливості, пропорційності, засадам цивільного судочинства. Стягнення пені у розмірі суми вкладу не відповідає засадам справедливості та розумності і суперечить частині третій статті 551 ЦК України, яка передбачає, що розмір неустойки не може перевищувати розмір збитків. У даному випадку сума депозиту не є збитками для вкладника, а лише несплачені банком відсотки за такими депозитними вкладами можуть бути віднесені до збитків вкладника. Суд, задля усунення явної не співрозмірності розміру пені понесеним особою збиткам, має право на пом`якшення такої міри відповідальності та на зменшення розміру неустойки.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 06 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDNWFD200. На виконання даного договору 06 лютого 2014 року позивачем було передано банку 3 000,00 доларів США;

06 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDNWFD400. На виконання даного договору 06 лютого 2014 року позивачем було передано банку 4 000,00 доларів США.

06 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDNWFD800. На виконання даного договору 06 лютого 2014 року позивачем було передано банку 13 000,00 доларів США.

Суди встановили, що навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим, рахунки позивача були заблоковані відповідачем.

Суди встановили, що вимога про повернення коштів за договорами банківських вкладів отримана банком у листопаді 2014 року. З метою отримання належних позивачу коштів за договорами у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» 28 лютого 2018 року, 28 березня 2018 року було зареєстровано заяви про перерахування коштів на рахунок № НОМЕР_2 , але подані заяви не були задоволені.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року, у справі № 757/18976/18-ц зобов`язано АТ «КБ «ПриватБанк» перерахувати ОСОБА_1 кошти у розмірі: 13 282,34 доларів США з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 ; кошти 4 058,39 доларів США з рахунку № НОМЕР_3 на рахунок № НОМЕР_2 ; кошти 3 043,79 доларів США з рахунку № НОМЕР_4 на рахунок № НОМЕР_2 .

20 серпня 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій пропонував банку виконати у добровільному порядку рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року у справі № 757/18976/18-ц та зазначив, що у разі якщо протягом 10 днів з дати отримання даної заяви рішення суду не буде виконано сторона позивача буде змушена звернутися до суду із позовом про стягнення з банка пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Листом АТ КБ «ПриватБанк» від 16 вересня 2019 року № 20.1.0.0.0./7-190820/2210 банк повідомив позивачу, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року оскаржено в апеляційному порядку, у зв`язку з чим банк не має змоги задовольнити запит.

Згідно частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17 (провадження № 14-319цс19) зроблено висновок, що «положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Судом апеляційної інстанції встановлено, що у зв`язку зі несвоєчасною сплатою в повному обсязі плати за користування предметом оренди, зокрема за лютий-березень 2015 року в розмірі 41 тис. 920 грн, з відповідача підлягає стягненню пеня за прострочення виконання договору оренди за період з 01 вересня 2016 року по 01 вересня 2017 року в розмірі 153 тис. 008 грн (з розрахунку 1% від розміру боргу у сумі 41 тис. 920 грн за 365 днів прострочення). Отже, висновок суду про стягнення з відповідачки на користь позивача пені у розмірі, що більше ніж утричі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає можливим зменшити розмір пені до 40 тис. грн, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) зроблено висновок, що: «відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України. За таких обставин висновки апеляційного суду у справі, яка розглядається, щодо визначення суми пені, встановленої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у гривні, є правильними. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц».

За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано частково змінив рішення суду першої інстанції про стягнення пені.

Посилання АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17; від 02 жовтня 2019 року у справі № 201/18575/17; від 20 грудня 2019 року у справі № 757/18977/18; від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18; від 19 лютого 2020 року у справі № 757/49408/18 є необґрунтованим, оскільки ухвалені вони за інших фактичних обставин і не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Кобзар Юлією Богданівною, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року, та постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення пені.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков