Постанова

Іменем України

12 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 757/28275/17-ц

провадження № 61-42409св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна казначейська служба України,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року у складі судді Литвинової І. В. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2018 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Левенця Б. Б., Пікуль А. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

В травні 2017 року позивач звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з Державного бюджету України на свою користь компенсацію за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, а саме: 3% річних від несплаченої суми в розмірі 3 353,35 грн; інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди у розмірі 98 755,28 грн; моральну шкоду, завдану тривалим невиконанням рішення суду у розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 грудня 2010 року в цивільній справі № 2-3841/2010 стягнуто на її користь з управління праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради міста Житомира та з управління праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради передбачені статтями 37, 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» недовиплачені кошти у розмірі 46 067 грн.

Вказувала, що це рішення набрало законної сили 28 грудня 2010 року, а виконавчі листи було видано 24 лютого 2011 року.

Зазначала, що у зв`язку із невиконанням рішення суду у передбачений Законом України «Про виконавче провадження» строк, позивач була позбавлена можливості отримати належну їй суму боргу, а відтак вважала, що має право на отримання компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів.

Також посилалася на те, що протиправні дії відповідача щодо невиплати належних сум завдали їй моральної шкоди, вона зазнала моральних і фізичних страждань, які виразилися у погіршенні стану здоров`я.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 3 353,35 грн, що становить 3% річних від несплаченої суми, інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди у розмірі 98 755,28 грн та відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 5 000 грн, шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення компенсації у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості вказаних вимог.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2018 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. В частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсації за порушення встановленого законом строку виконання рішення змінено, зменшено розмір стягнутої компенсації з 3 353,35 грн до 3 304,03 грн. В частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат рішення змінено, зменшено суму стягнутих інфляційних втрат з 98 755,28 грн до 52 539,52 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що права та законні інтереси ОСОБА_1 щодо стягнення на її користь визначеної рішенням суду від 15 грудня 2010 року грошової суми дійсно були порушеними, а тому вимоги останньої в частині відшкодування на її користь 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду (прострочення перерахування коштів) та інфляційних втрат за рахунок Державного бюджету України є обґрунтованими. Дійшовши правильних висновків про наявність правових підстав для стягнення 3% річних, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що період нарахування компенсації стягувачу починається з наступного дня після закінчення тримісячного строку перерахування коштів та закінчується днем виплати коштів. При цьому, суд першої інстанції задовольняючи вимоги про стягнення суми інфляції не перевірив розрахунок інфляційних втрат, який був наданий позивачем та не звернув увагу на те, що сума, яку позивач просила стягнути є сумою боргу, яка включає в себе і інфляційні втрати, а тому рішення суду підлягає зміні шляхом зменшення сум 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 Вина Державної казначейської служби України у несвоєчасному виконанні рішення суду відсутня, а отже підстав для відшкодування моральної шкоди немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року до Верховного Суду, Державна казначейська служба України, посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Касаційна скарга подана на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, проте, враховуючи, що перевірка обґрунтованості доводів заявника, що ця касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, вимагає вивчення матеріалів справи і поглибленої оцінки доводів касаційної скарги по суті, ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України у зазначеній справі та витребувано її із Печерського районного суду міста Києва. Зупинено виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року та постанови Апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2018 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

02 липня 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 серпня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 серпня 2020 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Фаловська І. М., Штелик В. П.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно ототожнено суму заборгованості за рішенням суду на користь ОСОБА_1 з матеріальною шкодою та помилково вирішено стягнути такі кошти з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади.

Заявник вказує, що відповідно до законодавства 05 грудня 2017 року казначейством прийняті рішення № 145, № 146 про виплату на користь позивача компенсації за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, які підлягають виконанню в порядку черговості за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою». Суди попередніх інстанції помилково стягнули компенсацію за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030, призначеної для відшкодування шкоди за рахунок держави.

Спірні відносини врегульовані спеціальним законодавством, а саме Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, які не передбачають нарахування індексу інфляції.

Відзив на касаційну скаргу

У лютому 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу у якому просить залишити рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 грудня 2010 року в цивільній справі № 2-3841/2010 стягнуто з управління праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради міста Житомира на користь ОСОБА_1 недовиплачені кошти, передбачені статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в сумі 9 037,30 грн за період з 01 січня 2007 року по 01 травня 2010 року, та недоплачені кошти, передбачені статтею 39 цього ж Закону в сумі 24 037 грн за період з 01 жовтня 2006 року по 01 травня 2010 року. Стягнуто з управління праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради на користь ОСОБА_1 недовиплачені кошти, передбачені статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в сумі 12 993,00 грн за період з 01 серпня 1997 року по 01 жовтня 2006 року.

Вказане рішення суду набрало законної сили 28 грудня 2010 року, а 24 січня 2011 року позивачу було видано виконавчі листи.

Постановами державних виконавців підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Житомирській області Крижової О. М. та Голубович Н. П. від 09 лютого 2011 року відкрито виконавчі провадження № 24232634 та № 24232918 про стягнення з боржників на користь ОСОБА_1 грошових сум за рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 грудня 2010 року.

З виписок по картковому рахунку ОСОБА_1 , відкритого у ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що перераховані Державною казначейською службою України кошти були зараховані на вказаний рахунок позивача, а саме: 27 лютого 2017 року - 33 074,30 грн, 21 березня 2017 року - 12 993,00 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, розгляд касаційної скарги у цій справі здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції в незміненій та нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом касаційного перегляду у цій справі є питання стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суми компенсації, передбаченої статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а також інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду, ухваленого за правилами цивільного судочинства у справі за позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради міста Житомира та управління праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради, яким стягнуто з відповідачів на користь позивача передбачені статтями 37, 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» недовиплачені кошти.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Рішення суду не було виконане відповідачем у встановлений строк, тому стягувач має право на компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, що встановлено спеціальним законодавством.

Щодо права позивача на стягнення інфляційних втрат Верховний Суд звертає увагу на наступні загальні положення законодавства.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частинами першою та другою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Як установлено судами попередніх інстанцій, у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Спеціальним законом не передбачено, що положення частини другої статті 625 ЦК України щодо зобов`язання боржника, який прострочив виконання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, не поширюється на спірні правовідносини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), а також Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року в справі № 757/21050/16-ц (провадження № 61-17790св18), від 08 квітня 2020 року в справі № 339/400/16-ц (провадження № 61-14114св19), від 06 липня 2020 року в справі № 522/16531/17 (провадження № 61-16035св19).

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням вказаних обставин і вимог, дійшли правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат та 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду, встановивши, що Державною казначейською службою України прострочено грошове зобов`язання по виплаті позивачу присудженого рішенням суду.

Доводи касаційної скарги про помилкове стягнення компенсації судом за бюджетною програмою КПКВК 3504030, а не за бюджетною програмою КПКВК 3504040 є безпідставними, оскільки резолютивна частина рішення суду першої інстанції не має посилання на конкретний номер бюджетної програми, за якою має бути стягнено суми компенсації. Вказані доводи стосуються порядку виконання рішення суду та не стосуються його правильності по суті.

Відповідач не наводить доводів про те, що сума компенсації, визначеної на підставі рішень казначейства № 145, № 146 від 05 грудня 2017 року була виплачена стягувачу, а тому відсутні підстави вважати, що виконання рішення суду призведе до подвійного стягнення відповідної компенсації.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в незміненій та нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги правильних висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року в незміненій та нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанову Апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року та постанови Апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький І. В. Литвиненко
І. М. Фаловська С. П. Штелик