справа № 691/843/20
провадження № 2/691/428/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 рокуГородищенський районний суд Черкаської області

В складі :

головуючого судді Савенко О.М.

при секретарі судових засідань Шмунь Н.В.

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду м. Городище Черкаської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

встановив :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що вона є власником, в рівних частках з ОСОБА_3 , житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27 лютого 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за №344. У належному будинку зареєстрована, але фактично не проживає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 проживала з її батьком, ОСОБА_4 , у не зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 2017 року і по даний час, відповідач у вищезазначеному будинку не проживає і ніякого особистого майна в будинку не має, в утриманні житла участі не приймає. Про те, що відповідач зареєстрована по АДРЕСА_1 свідчить довідка виконавчого комітету Городищенської міської ради Черкаської області від 10 червня 2020 року №1314, Будинкова Книга для прописки громадян, які проживають по АДРЕСА_1 . Сплачує комунальні послуги за тарифами, розрахованими і на зареєстровану в будинку відповідача ОСОБА_2 , а тому не в повному обсязі використовувати своє право власності на будинок. Дана обставина створює перешкоди, остільки маючи право на допомогу з боку Держави для оформлення субсидії, їй необхідно надати довідку про розмір доходів всіх зареєстрованих у будинку осіб, кількість яких впливає на розмір субсидії. Вирішити даний спір в поза судовому порядку не вбачається за можливе, остільки з 2017 року ОСОБА_2 виїхала і в будинку не проживає, де вона на даний час не відомо, як і не відомо її фактичне місце проживання, тому прийняла рішення звернутися з позовом в суд.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задоволити.

Відповідач, будучи вчасно та належним чином повідомленою про розгляд цивільної справи, шляхом надіслання судової повістки та розміщення оголошення про виклик до суду, на офіційному веб-сайті Городищенського районного суду Черкаської області, у судове засідання не з`явилася, причину своєї неявки суду не повідомила, як і не надіслала заяв чи то клопотань про розгляд справи у її відсутність або перенесення розгляду.

За таких обставин, враховуючи належне повідомлення відповідача, суд, приймає рішення про можливість розгляду справи у її відсутність.

Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, заслухавши позивача, враховуючи належне повідомлення відповідача, відсутність від неї відзиву, заперечення, чи то клопотань про необґрунтованість позовних вимог, вбачає підстави до розгляду цивільної справи у підготовчому засіданні, згідно до ст.200 ЦПК України, та дослідивши докази у справі вважає, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов`язує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен зясувати обставини, які пов`язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини ст. 265 ЦПК України. При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову.

Предметом вимоги позивача ОСОБА_1 є визнання особи, такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, згідно до права визначеного ст.ст.47,48 Конституції України, ст.9 Житлового Кодексу України, ст.ст.317,319,391 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено, як в добровільному порядку так і в примусовому, тобто, в судовому порядку, на підставі рішення суду про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; виселення; визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Правова позиція Європейського Суду з прав людини, а саме пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав («Пауэлл и Рейнер проти Об`єднаного Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статус зазначених рішень остаточне. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров"я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод.

У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. ст.47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. За статтею 9 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону ст. 319 ЦК України. За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2, надано розяснення щодо підстав визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Із зазначеного розяснення та відповідно до ст. 107 Житлового Кодексу України, де зазначено, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сімї в будь-який час розірвати договір найму, у разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття, випливає, що наймач або члени його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову. Як зазначено вище, в силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Як встановлено судом та підтверджено наданими доказами у справі, позивач ОСОБА_1 , згідно Свідоцтв про право на спадщину за законом від 27 лютого 2020 року, зареєстрованих в реєстрі №344 і №346, є власником 1/2 частини житлового будинку з відповідною часткою надвірних споруд по АДРЕСА_1 (а.с.6) та 1/2 частки приватизованої земельної ділянки площею 1,5318 кадастровий номер :02:002:0622 в адміністративних межах м.Городище Черкаської області, згідно Державного Акта на право приватної власності на землю Серії ІІ-ЧР №018606 (а.с.7), що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 лютого 2020 року №202175906, №202189814 (а.с.10-11) та Витягами про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 27 лютого 2020 року №59617743, №59619251, що підтверджує реєстрацію видачі свідоцтв про право на спадщину (а.с.11-12). Частка у спадщині визначена Договором про поділ спадщини від 27 лютого 2020 року (а.с.15). Як вбачається із копії Будинкової Книги для прописки громадян, проживаючих в будинку по АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 зареєстрована в будинку з 10 лютого 2015 року (а.с.16-19). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Городищенської міської ради Черкаської області від 10 червня 2020 року №1314, у будинку по АДРЕСА_1 , зареєстрована ОСОБА_2 (а.с.4). Згідно Технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_1 (а.с.13-14).

З врахуванням вищенаведеного, оцінивши надані суду докази, слід прийти до висновку, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням, яке належить позивачу, остільки в ньому не проживає більше року, не користується ним, не здійснює догляду.

Позов підтверджується: копією Свідоцтв про право на спадщину за законом від 27 лютого 2020 року, зареєстрованих в реєстрі №344 і №346; копією Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 лютого 2020 року №202175906, №202189814; копією Витягів про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 27 лютого 2020 року №59617743, №59619251; копією Договору про поділ спадщини від 27 лютого 2020 року; копією Будинкової Книги для прописки громадян, проживаючих в будинку по по АДРЕСА_1 ; довідкою Виконавчого комітету Городищенської міської ради Черкаської області від 10 червня 2020 року №1314; копією Технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст.47,48 Конституції України, ст.ст.16, 317, 319, 391 Цивільного Кодексу України, ст. 9 Житлового кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2, ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та ст.ст.2, 3, 4, 5, 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 83, 200, 263, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив :

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задоволити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком по АДРЕСА_1 .

Копію рішення направити відповідачу, для відому.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подачі протягом тридцяти днів апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду.

Суддя О. М. Савенко