Провадження № 22-ц/810/235/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2020 року, серпня місяця, 12-го дня, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Гаврилюка В.К., Стахової Н.В., за участю секретаря судового засідання Сінько А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 лютого 2020 року у цивільній справі (№ 428/13764/19, суддя І інстанції - Баронін Д.Б.) за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування матеріальних збитків, третя особа - Державна казначейська служба України, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовною заявою до держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування матеріальних збитків, третя особа - Державна казначейська служба України. В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначив, що 16.07.2008 наказом №76-к від 15.07.2008 він був незаконно звільнений з роботи на ЗАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот». Рішенням суду від 29.06.2011 по цивільній справі №2-69/11 його поновлено на роботі на ПрАТ «Азот». 17.02.2012 зазначене рішення було примусово виконано у межах виконавчого провадження №31207166. 17.02.2012 він за власним бажанням звільнився з роботи, проте в цей день йому не була виплачена середня заробітна плата за період з 30.06.2011 по 16.02.2012, що змусило його звернутись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за період з 30.06.2011 по 16.02.2012. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07.08.2013 по справі №1227/1535/2012 позивача визнано таким, що перебував у вимушеному прогулі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 26673,39 грн. Зазначене рішення набрало законної сили 25.02.2015 після його перегляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ. 14.11.2014 він звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди (справа №428/7002/14-ц), за результатами розгляду якої суд 23.04.2015 року ухвалив рішення та частково задовольнив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку при звільненні та повністю задовольнив позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. Після неодноразового перегляду в касаційному та апеляційному порядках, 14.12.2016 Верховний Суд України залишив в силі вказане рішення суду першої інстанції від 23.04.2015. Постановивши незаконні рішення Верховний суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Апеляційний суд Луганської області порушили гарантії, передбачені ст.ст. 8, 21, 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Просив суд відшкодувати на підставі ст.ст. 3, 8, 56 Конституції України за рахунок держави України матеріальні збитки у 4 673 174, 7 грн.

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 лютого 2020 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 лютого 2020 року, та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступних висновків.

Відповідно до правил ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволені позовної заяви суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23.04.2015 року по справі № 428/7002/14-ц з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 27000 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 9045,36 грн., а також в якості відшкодування моральної шкоди 1000 грн. Згідно з копією рішення Апеляційного суду Луганської області від 22.06.2015 зазначене рішення від 23.04.2015 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку було змінено та збільшено розмір стягнутої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 27000 грн. до 105579,26 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.09.2015 було скасоване рішення Апеляційного суду Луганської області від 22.06.2015 та передано справу на новий розгляд до апеляційного суду. Відповідно до копії рішення Апеляційного суду Луганської області від 04.11.2015 скасовано рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23.04.2015 та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено. Згідно з копією ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.02.2016 вищевказане рішення Апеляційного суду Луганської області від 04.11.2015 залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 14.12.2016 ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.02.2016 і рішення Апеляційного суду Луганської області від 04.11.2015 скасовано та залишено в силі рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23.04.2015. Відповідно до копій ухвал Верховного Суду України від 22.02.2017 та 19.04.2017 відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяв про виправлення арифметичних помилок у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14.12.2016. Зі змісту уточненої позовної заяви, а також зі змісту пояснень позивача, які були надані ним в судовому засіданні, судом встановлено, що вимоги позивача про відшкодування збитків державою Україна ґрунтуються на тому, що позивач не погоджується із розміром середнього заробітку, який був визначений судом першої інстанції під час розгляду справи № 428/7002/14-ц та який був визнаний законним і обґрунтованим у постанові Верховного Суду України від 14.12.2016. Зокрема, на думку позивача, визначений Верховним Судом України під час розгляду справи № 428/7002/14-ц розмір середнього заробітку явно не відповідає встановленим цим же судом критеріям справедливості і розумності. Крім того, позивач вважає, що унаслідок ухвалення Апеляційним судом Луганської області та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ незаконних рішень під час розгляду справи № 428/7002/14-ц він не мав можливості отримати і використовувати для отримання вигоди свої грошові кошти у розмірі 37000 грн. в період з 16.07.2015 по 14.12.2016.

Суд першої інстанції дійшов до висновків про те, що в діях суддів, які брали участь у розгляді справи № 428/7002/14-ц не було встановлено складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Також, суд першої інстанції звернув увагу на те, що уточнений розрахунок розміру шкоди позивача в сумі 4659531,86 грн. ґрунтується на припущенні про те, що кількісні показники засад справедливості і розумності компенсації, які визначені у рішенні Верховного Суду України від 07.02.2007 по справі № 6-10025кс04, є універсальними та мали б бути застосовані Верховним Судом України під час розгляду справи № 428/7002/14-ц. Тобто, шкода в розмірі 4659531,86 грн., яку просить стягнути позивач, є абстрактною та ґрунтується на незгоді позивача із змістом постанови Верховного Суду України від 14.12.2016 по справі № 428/7002/14-ц. Така абстрактна шкода, на думку суду, відшкодуванню не підлягає. Стосовно упущеної вигоди в сумі 13642,84 грн., яку на думку позивача він не отримав через ухвалення Апеляційним судом Луганської області та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ незаконних рішень під час розгляду справи № 428/7002/14-ц, суд зазначив, що цей розмір упущеної вигоди обрахований позивачем виходячи з припущень про те, що він поклав би на депозит суму коштів в розмірі 37045,36 грн. на період з 16.07.2015 по 14.12.2016. Тобто, вказаний розмір упущеної вигоди є абстрактним та таким, що ґрунтується на припущенні позивача про укладення ним договору банківського вкладу на певний період та на певних умовах. За таких обставин суд першої інстанції дійшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 належить відмовити у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, адже до них від дійшов з належним дотриманням нор матеріального та процесуального права. Що ж до доводів апеляційної скарги, то вони висновків суду не спростовують - рішення судів апеляційної та касаційної інстанції на які вказує ОСОБА_1 як незаконні та такі що порушують його законні права та інтереси - не є скасованими, перебувають у законній силі. Наведені у апеляційній скарзі міркування апелянта щодо незаконності, на його думку дій Верховного суду України при визначенні ним у судовому рішенні розміру середнього заробітку, компенсації та незаконності застосованого Верховним судом України при розгляді його справи підходу - не дають підстав для зміни чи скасування оскаржуваного у апеляційному порядку судового рішення. Ст. 18 ЦПК передбачено що судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими та підлягають виконання. Ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не наділені повноваженнями давати оцінку законності чи незаконності судових рішень судів касаційної інстанції. А отже відсутні підстави і для задоволення вимог щодо відшкодування збитків державою Україна в особі Міністерства юстиції України. Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції при винесенні рішення протиправно усунувся від здійснення аналізу та надання оцінки законності та справедливості рішень касаційної інстанції що, зокрема припустила порушення свого обов`язку забезпечувати єдність судової практики та однакове застосування норм права - на увагу теж не заслуговують, адже вирішення цих питань та надання оцінки діям суду касаційної інстанції не віднесено до компетенції суду ні першої інстанції, ні апеляційного суду.

Що ж додоводів позивача про факт заподіяння відповідачами шкоди ОСОБА_1 , а також про наявність причинного зв`язку між винесеними судовими рішеннями та завданням йому шкоди - то його твердження про протиправність поведінки заподіювачів йому шкоди свого підтвердження не знайшли, сама по собі його незгода із судовими рішеннями що перебувають у законній сили таких підстав не дає. Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено статтею 56 Конституції України. Згідно з частиною одинадцятою статті 49 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. Згідно частин п`ятої, шостої статті 1176 ЦК України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Між тим по зазначеній справі позивачем це не доведено.

У статті 13 Закону «Про судоустрій та статус суддів України» є зазначеним що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, при цьому висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права і ці судові рішення не можуть бути переглянуті поза межами судочинства - зокрема судами нижчих інстанцій. Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про те, що суд першої інстанції обставин справи не з?ясовував та позов по суті не розглядав, адже вимоги позивача фактично ґрунтуються на вимогах щодо переоцінки доказів та висновків суддів по вже розглянутих справах по яких є винесені судові рішення, що вже набрали законної сили. Статтею 12 «Кодексу судової етики» є визначено що суддя не може піддавати сумніву судові рішення, що набрали законної сили.

Не довів позивач і того що він міг і повинен був отримати зазначені ним у апеляції доходи і що лише неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток, суд першої інстанції вірно використав тут правову позицію, що була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 по справі № 750/8676/15-ц. Надаючи мотивування підставам відхилення доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) : принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції є ухваленим із належним додержанням норм матеріального і процесуального права, то згідно із приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

З огляду на викладене вище та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 серпня 2020 року.

Головуючий Судді