Справа № 226/792/20

Провадження № 2/226/393/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року м. Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Рибкіна О.А.,

за участю секретаря Орлової О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у заочному відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Мирнограді Донецької області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності.

В обґрунтування вимог вказав, що він перебував у шлюбі з відповідачкою з 15 березня 1975 року по 04 квітня 2000 року. З 1997 року відносини між ними погіршилися та фактичні шлюбні відносини припинились. З цього часу він став проживати окремо, він покинув місце їхнього спільного мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , спільне господарство між ними не велось. 12 лютого 1998 року за договором купівлі-продажу ним було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , в розстрочку за 600 грн., з яких 300 грн. сплатив одразу та 300 грн. 01 червня 1999 року. Гроші на квартиру були його особистими заощадженнями, які він відкладав під час окремого проживання від дружини, а тому є його особистою власністю. Однак даний факт є невизнаним, оскільки він не може розпорядитися належною йому квартирою з огляду на необхідність отримувати згоду від колишньої дружини на розпорядження його квартирою. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поді спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 25.11.2015 року №6-2333цс15. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Такий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Тому він змушений звернутися до суду. Просить суд визнати його особистою приватною власністю квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами.

Відповідач до судового засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином відповідно до законодавства.

Відповідно до ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити по справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 15.03.1975 року по 04.04.2000 року перебував у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.15-17).

Згідно договору купівлі-продажу від 12.02.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області 12.02.1998 року, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купив квартиру, що складається з однієї кімнати загальною площею 22,3 кв.м., у тому числі жилою 13,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Продаж здійснено за 600 грн., з яких 300 грн. продавець отримав до підпису цього договору та 300 грн. покупець зобов`язався уплатити продавцю до 12.10.1998 року (а.с.7).

Згідно реєстраційного посвідчення форми № НОМЕР_1 , виданого Бюро технічної інвентаризації м.Димитрова, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 , за реєстровим № 442 на підставі договору купівлі-продажу від 12.02.1998 року (а.с.8).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відомості щодо власника квартири АДРЕСА_3 відсутні (а.с.9).

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 вказана квартиру знаходиться у власності ОСОБА_1 (а.с.10-11).

Згідно довідки Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Мирноградської міської ради від 09.06.2020, за реєстраційними даними БТІ до 01.01.2013 року квартира АДРЕСА_3 ) належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.02.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області Богатовим С.Г. (а.с.35).

Згідно довідки Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» від 11.02.2008, ОСОБА_1 зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , разом з дружиною ОСОБА_5 (а.с.12).

Згідно довідки Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» від 12.02.2008, ОСОБА_1 був зареєстрований та мешкав за адресою: АДРЕСА_1 з 26.07.1988 року по 23.09.1997 року (а.с.13).

Згідно довідки Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» від 14.02.2008, ОСОБА_1 був зареєстрований з 01.10.1997 року по 03.04.1998 року за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.14).

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, зокрема, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16 та від 12.10.2016 року у справі №6-846цс16, які є обов`язковими для застосування у подібних правовідносинах.

Також згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 07.12.2016 у справі № 6-1568цс16, якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя.

У зв`язку з вищевикладеним, оскільки позивачем надані суду докази на підтвердження того, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , була придбана ним особисто за власні кошти в період припинення спільного проживання однією сім`єю з відповідачкою, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню і за позивачем має бути визнано право особистої приватної власності на зазначену квартиру.

На підставі ст.ст. 57, 60 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , до ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , про визнання права особистої приватної власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Заочне рішення може бути переглянуто Димитровським міським судом Донецької області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 14.08.2020 року.

Суддя О.А.Рибкін