Справа № 588/153/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.02.2020 року м.Тростянець

Тростянецький районний суд Сумської області в складі: головуючої судді Линник О.С., з участю секретаря судових засідань Лободи Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу суду, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Тростянецький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із указаною заявою, яку мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 , яка до дня своєї смерті проживала у місті Шахтарськ Донецької області - тимчасово окупованої території України.

Маючи в наявності свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , видане 19 грудня 2019 року так званим відділом РАЦС Шахтарського міськрайонного управління юстиції Міністерства юстиції ДНР, медичне свідоцтво про смерть, свідоцтво про поховання, вона звернулася до Тростянецького районного відділу ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) щодо реєстрації смерті ОСОБА_2 . Проте у реєстрації смерті матері їй було відмовлено, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій не можливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом ДРАЦС для здійснення реєстрації смерті.

За указаних обставин, посилаючись на ст.ст.4,315,317 ЦПК України, ст.1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», заявник просить встановити факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Шахтарську Донецької області ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У судове засідання заявник та представник заінтересованої особи не з`явилися, подали заяви про розгляд справи без їх участі, заявник підтримує заяву, а представник заінтересованої особи не має заперечень щодо заяви.

Ураховуючи указані заяви, суд ухвалює рішення без участі заявника та представника заінтересованої особи, на підставі наявних доказів у справі, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню, виходячи із таких мотивів.

Судом установлено, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Шахтарську Донецької області, що підтверджується копією свідоцтва про її народження, згідно якого матір`ю заявника указана російською мовою « ОСОБА_2 » (а.с.12).

Після укладення шлюбу із ОСОБА_5 заявник своє дівоче прізвище « ОСОБА_2 » змінила на « ОСОБА_2 », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.13).

З копії лікарського свідоцтва про смерть за №458 від 18 грудня 2019 року встановлено, що ОСОБА_2 у віці 85 років померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Шахтарську так званої "Донецької Народної Республіки", причина смерті - хронічна серцева недостатність (а.с.9).

Зі свідоцтва про смерть, виданого так званим «отделом ЗАГС Шахтерского горрайонного управления юстиции Министерства юстиции Донецкой Народной Республики» вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 85 роки у місті Шахтарську так званої "Донецької Народної Республіки", про що 19 грудня 2019 року складено актовий запис про смерть за №1107 (а.с.8).

Згідно свідоцтва про поховання за №726 від 19 грудня 2019 року вбачається, що померла ОСОБА_2 була похована 19 грудня 2019 року на кладовищі у місті Шахтарську (а.с.10).

04 лютого 2020 року у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_2 , на підставі вищевказаних документів, заявнику було відмовлено, оскільки останньою не було надано документ закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи встановленої форми, що підтверджує факт смерті (а.с.11).

Згідно п.8 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до Указу Президента України "Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях" за №32/2019 від 07 лютого 2019 року, місто Шахтарськ включений до переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях.

Тобто органи законної влади не діють на території міста Шахтарська, тому отримати належне свідоцтво про смерть заявниця не може.

Органи державної реєстрації актів цивільного стану не можуть провести державну реєстрацію смерті матері заявниці, оскільки у підтвердження факту його смерті заявниця пред`являє медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній законодавством України.

Так, відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:

1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою;

2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або проголошення її померлою.

Пунктом 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті, зокрема є лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1150/13024.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Згідно ч.3,4 ст. 9 цього ж Закону будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч.2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Враховуючи, що надане заявником свідоцтво про смерть, яке не може бути прийняте органом державної реєстрації актів цивільного стану у якості підтвердження факту смерті ОСОБА_2 , отримати свідоцтво про її смерть на бланку українського зразка у м.Шахтарськ у період його тимчасової окупації вочевидь неможливо, необхідно застосувати інші механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту прав, свобод і законних інтересів заявника.

При цьому, у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини.

Відповідно до роз`яснень п.18 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму ВСУ №15 від 25.05.98) передбачено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

За таких обставин, заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки заявниця не має документу, передбаченого діючим законодавством України, для реєстрації смерті матері, що унеможливлює отримання нею свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10,11,13,259,263-265,317-319,354 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити юридичний факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території України у місті Шахтарськ Донецької області.

Рішення підлягає негайному виконанню та може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги через Тростянецький районний суд Сумської області протягом 30 днів із дня проголошення судового рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя О.С. Линник