Провадження № 2/161/667/20

ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

28 січня 2020 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.

при секретарі Будько І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, пені та трьох відсотків річних.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29.09.2016 року він уклав договір позики з відповідачем ОСОБА_2 на суму 3410 євро, яку останній зобов`язувався повернути до 30.10.2016 року. Зазначає, що у разі несвоєчасного повернення боргу відповідач зобов`язався виплатити позивачу пеню в розмірі 10% від суми боргу за кожен місяць протермінування.

Проте, до цього часу відповідач зобов`язання по договору від 29.06.2016 року не виконав.

На підставі наведеного просить суд, стягнути з ОСОБА_2 в його користь суму боргу за договором позики в розмірі - 3410.00 євро, три відсотки річних що становить 299,05 євро, а також 11 935.00 євро пені.

Ухвалою суду від 18 листопада 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач до судового засідання подав суду заяву про слухання справи у його відсутності, просить суд позов задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, про що в матеріалах справи міститься розписка про отримання судової повістки. Відзиву та будь-яких заяв, клопотань про розгляд справи без його участі на адресу суду не надходило.

Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності сторін по наявним матеріалам справи.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

За погодженням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 29.09.2019 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 3410 євро, а останній зобов`язався повернути борг до 30.10.2016 року. Крім того, у разі несвоєчасного повернення боргу відповідач зобов`язався виплатити позивачу пеню в розмірі 10% від суми боргу за кожен місяць протермінування.

Про укладення між сторонами вказаного договору позики свідчить розписка, складена відповідачем ОСОБА_2 (а.с. 32).

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Судом встановлено, що на день розгляду даної справи відповідач ОСОБА_2 борг за договором позики від 29.09.2016 року позивачу не повернув.

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача 3410 Євро згідно розписки від 29.09.2016 року підлягає до задоволення.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Із розписки про отримання коштів від 29.09.2016 року вбачається, що відповідач зобов?язаний був повернути кошти до 30.10.2016 року. Оскільки, на час звернення із позовом до суду зобов?язання не було виконане, суд вважає підставними позовні вимог про стягнення з відповідача трьох відсотків річних в сумі 299,05 євро.

Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно умов договору позики сторони домовилися, що в разі невиконання чи неналежного виконання позичальником грошових зобов`язань, позикодавець має право вимагати від позичальника сплати неустойки (штрафу) в розмірі 10% від суми позики, за кожен місяць порушення грошових зобов`язань.

Зважаючи на те, що відповідач мав виконати зобов`язання 30.10.2016 року, вимога про стягнення нарахованої пені за прострочення виконання зобов`язання, що становить 11935.00 євро також підлягає до задоволення.

При цьому при стягненні боргу в іноземній валюті суд виходить з наступного.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до статті 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14 446цс18), а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц.

У спірному договорі позики від 29.09.2016 року зобов`язання виражене у валюті - євро.

Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 15644,05 євро за офіційним курсом НБУ не вбачається.

Таким чином, згідно договору позики від 29.09.2016 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню основний борг - 3410 євро, три відсотки річних - 299,05 євро пеня 11 935,00 євро.

Крім того, позивачем понесено документально підтвердженні витрати на професійну правничу допомогу на суму 4 000 грн., які у відповідності до вимог ст.ст. 137, 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі (а.с. 13-16).

Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому слід стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 4 248,81 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 280-284, 288, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 526-527, 533, 625, 1046-1052 Цивільного кодексу України суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29.09.2016 року у розмірі 3410 (три тисячі чотириста десять) євро, три відсотки річних - 299 (двісті дев`яносто дев`ять) євро 05 центів, пеня 11 935 (одинадцять тисяч дев`ятсот тридцять п`ять) євро, а всього на загальну суму 15 644 (п`ятнадцять тисяч шістсот сорок чотири) 05 євро.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 - 4000 (чотири тисячі) грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4248 (чотири тисячі двісті сорок вісім) грн. 81 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

У відповідності до п.п.15.5) п. 1 Розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , ідентифікаційний код - НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 04 лютого 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області Пахолюк А.М.