Справа № 305/2132/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 січня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Куштана Б.П.,Собослоя Г.Г.

з участю секретаря: Чучки Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області, ухваленого 31 травня 2018 року в складі судді Бліщ О.Б. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог: Білинська сільська рада, Рахівського району, Закарпатської області про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом звільнення самовільно захопленої земельної ділянки, -

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зазначеним позовом.

Позов мотивовано тим, що вона, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно №14782141 від 17.12.2013, є власником земельної ділянки площею 0,23 га., яка розташована на території Білинської сільської ради ур. «Дуднячий», цільовим призначенням якої є для ведення особистого селянського господарства. У червні 2016 року відповідач ОСОБА_1 самовільно встановив огорожу на її земельній ділянці, чим порушив її право приватної власності на земельну ділянку, вільне та безперешкодне користування нею.У липні 2016 року державним інспектором сільського господарства Закарпатської області, головним спеціалістом відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства ОСОБА_3 , у присутності сторін, у відповідності до п.5 Положення про державну інспекцію сільського господарства України, було проведено позапланову перевірку з питань дотримання вимог земельного законодавства в частині самовільного захоплення земельної ділянки ОСОБА_1 . У ході перевірки було встановлено, що ОСОБА_1 самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,0018 га. за адресою: Закарпатська область, Рахівський район, с .Білин , ур. «Дуднячий», яка належить позивачці ОСОБА_2 Станом на 18.07.2016, вимоги викладені в приписі відповідачем не виконано та порушення не усунуто, що підтверджується відповідним актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства. 03 серпня 2016 року державним інспектором сільського господарства Закарпатської області - головним спеціалістом відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства ОСОБА_3 в третє було проведено перевірку, відповідно до якої відповідач не виконав вимоги попередніх актів, порушення не усунув.

З врахуванням поданого 05.02.2018 уточнення позовних вимог позивачка просила суд винести рішення, яким зобов`язати відповідача ОСОБА_1 звільнити належну їй самовільно захоплену частину земельної ділянки площею 0,0018 га., що знаходиться в с АДРЕСА_1 .

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 31 травня 2018 року уточнені позовні вимоги задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 , мешканця АДРЕСА_1 звільнити самовільно захоплену частину земельної ділянки площею 0,0018 га., що знаходиться за адрсеою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканці АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 551 гривню 20 копійок судового збору.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що судом його належним чином не було повідомлено про розгляд справи, чим позбавлено його участі у розгляді справи; позивачем не подано жодних правомірних доказів, які б підтверджували захоплення ним земельної ділянки позивача.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Апелянт ОСОБА_1 в судове засідання в черговий раз не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлений.

Позивач ОСОБА_2 , її представники, також в черговий раз не з`явилися в судове засідання, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені.

З приводу неявки учасників справи слід зазначити наступне.

Згідно з ч.2, ч.3 п.п.10,11 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: розумність строків розгляду справи; неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що апеляційне провадження у даній справі відкрито 27.07.2018 року, розгляд справи неодноразово відкладався, в тому числі і через неявку і процесуальні дії представників позивача та відповідача, виходячи із вищенаведених принципів цивільного судочинства, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін у справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.3 п.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач (апелянт) ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, оскільки в матеріалах справи відсутня розписка про одержання судової повістки. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що в позовній заяві допущена описка у імені та по - батькові відповідача, та вказано неправильний номер будинку проживання відповідача за яким здійснювався виклик відповідача до суду, що унеможливлювало відповідачем отримання судової повістки про виклик до суду. Підстави для виклику відповідача до суду через оголошення на офіційному веб- сайті судової влади України відсутні, оскільки відповідач має зареєстроване місце проживання (перебування) і воно відоме. Таким чином судом першої інстанції не дотримано вимоги ст.ст. 128-130 ЦПК України щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи. Апелянт ОСОБА_1 обґрунтовує свою апеляційну скаргу даною підставою, а тому рішення суду першої інстанції, виходячи з приписів ч.3 п.3 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України)

Згідно ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно №14782141 від 17.12.2013 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №14782895 від 17.12.2013 ОСОБА_2 являється власником земельної ділянки площею 0,23 га., кадастровий номер :06:002:0004, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Білин, Рахівського району, Закарпатської області.

Обгрунтовуючи заявлений позов позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_1 , самовільно встановив огорожу на її земельній ділянці та зайняв земельну ділянку площею 0,0018 га, на підтвердження чого до позовної заяви долучив акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 01 липня 2016 року, 18 липня 2016 року, 03 серпня 2016 року.

З даних актів перевірки вбачається, що вони подані в копіях, які належним чином не засвідчені.

Згідно ч.2 ст. 64 ЦПК України, в редакції чинній на момент подання позову, письмові докази, як правило подаються в оригіналі.

Відповідно до ч.ч.2,4 ст.95 ЦПК України чинного на момент розгляду і ухвалення судом першої інстанції рішення, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому чинним законодавством.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вищенаведені вимоги процесуального закону, свої висновки обґрунтував на неналежних, недопустимих та недостовірних доказах.

З копій актів від 01 липня 2016 року, 18 липня 2016 року вбачається, що в них вказано, що ОСОБА_1 , самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,0018 га., однак в них не вказано опис меж зайнятої земельної ділянки, її конфігурацію, розташування та не складено відповідної план - схеми. З акту від 01 липня 2016 року вбачається, що відповідач ОСОБА_1 відмовився від його підписання, а акти від 18 липня 2016 року, 03 серпня 2016 року складені взагалі без відповідача ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції не дав даним обставинам жодного правового аналізу, лише зазначив, що відповідач не подав доказів на їх спростування.

В апеляційній скарзі відповідач, який не брав участі у розгляді справі через неналежне повідомлення його про розгляд справи, заперечує обставини наведені в позовній заяві і зазначає, що ним не вчинялось самовільного захоплення земельної ділянки позивача. Згідно свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 25.03.2014 року йому на праві власності належить земельна ділянка площею 0,2042 га та площею 0,0458 га для будівництва і обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 . При виготовленні технічної документації з позивачем ОСОБА_4 , як суміжним землекористувачем, погоджувались межі земельних ділянок, що стверджується відповідним актом від 16.09.2013 року. (а.с.103 - 113).

З матеріалів справи також вбачається, що відповідач ОСОБА_1 , згідно нотаріально посвідчених договорів дарування від 17.08.2018 року, відчужив вищевказані земельні ділянки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.140 - 146). Тобто, на даний момент відповідач ОСОБА_1 , до якого заявлено вимоги про звільнення самовільно захопленої земельної ділянки, не є власником земельної ділянки і на нього, при доведеності факту захоплення, не можуть бути покладені обов`язки про звільнення земельної ділянки.

Відповідно до ч.3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Позивач, його представники в судове засідання жодного разу не з`явилися, не заявляли суду клопотань про витребування оригіналу письмових доказів, призначення у справі експертизи та вчинення інших процесуальних дій для підтвердження обставин, якими обґрунтовано позов або спростування доводів апеляційної скарги.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність заявленого позову, а тому в його задоволенні слід відмовити.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1, пункту 3 ч.3 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові з вищенаведених підстав.

Згідно ст 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подачу апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 826,80грн.

Дана сума підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Виходячи з наведеного та керуючись приписами статей 141, 374, 376, 382 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 31 травня 2018 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог: Білинська сільська рада, Рахівського району, Закарпатської області про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом звільнення самовільно захопленої земельної ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 826,80 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 06 лютого 2020 року.

Головуючий :

Судді: