Справа № 466/9105/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2020 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Зими І.Є.

з участю секретаря Палайда У.Я.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні , в залі суду, в м. Львові, в порядку загального провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя , -

в с т а н о в и в:

01.11.2019 р. ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя та просить визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 26.05.1965р. між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. За час подружнього життя, на підставі рішення загальних зборів ЖБК № 67 від 20.12.1969р., ОСОБА_3 виконкомом Львівської міської ради було видано ордер № 2491 на право зайняття 2 кімнат та кухні, загальною площею 32,2 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 . . За вказаною адресою вони зареєстровані та проживають з 16.03.1970р. разом з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . За час спільного проживання в шлюбі, вони з відповідачем разом платили пайові внески та повністю внесли пай за житло у 1985 році.

12.10.1989р. шлюб між ними було розірвано. 17.07.2000р. ОСОБА_3 видано довідку ЖБК № 67 про те, що він є членом даного кооперативу і йому належить в цьому кооперативі вищевказана квартира по АДРЕСА_1 . Пайовий внесок в розмірі 4200 карбованців був повністю внесений останнім в грудні 1985 року. На підставі даної довідки, 22.08.2000р. Шевченківською райадміністрацією було видане свідоцтво про право власності на спірну квартиру, де єдиного власника зазначено ОСОБА_3 . Аналогічно, останнього вказано власником помешкання і в технічному паспорті на квартиру.

Відповідач не проживає в квартирі АДРЕСА_1 понад 20 років, вона самостійно утримує житло, оплачує комунальні послуги та здійснює поточні ремонти. Відтак, вважає, що є підстави для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя, а тому, в порядку поділу майна подружжя просить визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась. Її представник ОСОБА_1 на розгляді справи в суді позовні вимоги підтримав, зіславшись на обставини та факти, викладені в заяві, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Не подав відзив на позовну заяву.

Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст.ст. 280-282 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 26.05.1965р. , про що Виконкомом Львівської міської ради депутатів трудящих в книзі записів актів громадянського стану про одруження зроблено відповідний запис за № 496.

Під час перебування сторін у шлюбі, виконкомом Львівської міської ради депутатів трудящих 23.01.1970р., на підставі рішення загальних зборів ЖБК № 67 від 20.12.1969р. відповідачу ОСОБА_3 видано ордер № 2491 на право зайняття 2 (двох) кімнат та кухні, загальною житловою площею 32,2 кв.м. в окремій квартирі АДРЕСА_1 (а.с.11).

На підставі виданого ордера, сторони вселилися в квартиру АДРЕСА_1 . Повністю пайові внески були виплачені у 1985 році, тобто за час спільного проживання у шлюбі сторін.

17.07.2000р. Житлово-будівельним кооперативом № 67 ОСОБА_3 видано довідку (а.с.12) про те, що він є членом даного ЖБК і йому належить в цьому кооперативі квартира АДРЕСА_1 . У довідці також зазначено, що ОСОБА_3 повністю вніс свій пайовий внесок за спірну квартиру в грудні 1985 року в розмірі 4200 (чотири тисячі двісті) карбованців.

Як вбачається із довідки ОСББ «Явір» від 09.07.2019р., у квартирі по АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 1970 року (а.с.22). Факт реєстрації останніх в спірній квартирі стверджується також їх копіями паспортів громадянина України (а.с.7 -8).

На підставі вищевказаної довідки та розпорядження Шевченківської районної адміністрації ЛМР № 1015, 22.08.2000р. видане Свідоцтво про право власності на квартиру (а.с.13), в якому власником житла зазначено ОСОБА_3 . Аналогічно, останній записаний власником помешкання і в технічному паспорті на спірне майно (а.с.18-19).

Шлюб між сторонами розірвано 12.10.1989р., про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_1 (а.с.10).

Згідно з ч1. ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КпШС України, (в редакції від 20.06.1969 року, яка діяла станом на момент набуття прав на спірну квартиру) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 28 КпШС України (в ред. від 20.06.1969 року), в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно роз`яснень, наданих у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань.

Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ "Про власність" член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Статтею 16 Закону України "Про власність" передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18 вересня 1987 року (зі змінами) «Про практику застосування суддями законодавства про житлово-будівельні кооперативи» роз`яснено, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Системний аналіз наведених норм, з урахуванням обставин справи, дають підстави вважати, що оскільки пай внесено ОСОБА_3 у період сумісного проживання з ОСОБА_2 , а квартира виділялась подружжю, то дану квартиру слід вважати спільним майном подружжя та такою, що підлягає поділу незалежно від того, на чиє ім`я оформлено право власності на неї.

Такий правовий висновок викладений в ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.01.2016 року по справі №6-20870ск15.

Крім того, в ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.06.2016 року по справі №668/12085/15-ц суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що сторонам на праві власності належить по 1/2 частини спірної квартири, оскільки пай за неї внесений подружжям в ЖБК в період сумісного проживання і за рахунок спільних коштів, тому згідно з приписами ст. 28 КпШС, а також ст.70 СК України частки сторін у спільній сумісній власності є рівними.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові ВСУ у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 234/3341/15-ц від 22 травня 2019 року, а саме про те, що пай за спірну квартиру внесений подружжям у ЖБК в період шлюбу і за рахунок спільних коштів, а також враховуючи відсутність документів на спростування цих обставин, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільною власністю подружжя.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину спірній квартирі, в порядку поділа майна подружжя. Адже, пай за квартиру внесений подружжям в ЖБК в період сумісного проживання і за рахунок спільних коштів, тому згідно з приписами ст. 28 КпШС, а також ст.70 СК України частки сторін у спільній сумісній власності є рівними.

Окрім того, суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений, виходячи з наступного.

Так, згідно ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Російської Федерації", пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", пункт 51).

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися" дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя.

Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Така правова позиція викладена в Постанові ВСУ № 682/735/18 від 06 листопада 2019 року.

Встановивши, що позивач дізналась про порушене право спільної сумісної власності на спірну квартиру в 2019 році, суд дійшов висновку про те, що позивач ОСОБА_2 не пропустила строк звернення до суду, передбачений частиною другою статті 72 СК України.

Враховуючи викладене, позов підлягає до частково задоволення.

Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 81, 89, 141, 229, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1 / 2 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна подружжя .

В решті вимог відмовити за безпідставністю.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його оголошення. Учасник справи , якому повне заочне рішення суду не було вручене у день проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 19 серпня 2020 року.

Позивач : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_1 .

Відповідач : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрований АДРЕСА_1 .

Суддя І. Є. Зима