Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

04 серпня 2020 року м.Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Борцової А.А.,

за участю секретаря - Килинчук Л.Л.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , що діє також від імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , про визнання права власності на житлове приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого зазначив, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_6 , який було зареєстровано 07.03.1970 року. Його дружина - ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Вільногірську Дніпропетровської області.

10.08.2005 року, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_7 , ними було укладено договір міни квартир з відповідачами, відповідно до умов якого, вони з дружиною ОСОБА_7 , обміняли належну їм квартиру АДРЕСА_1 , на належну відповідачам квартиру АДРЕСА_2 . Після здійснення обміну житлом, вони з дружиною вселились, зареєструвались та постійно мешкали у квартирі АДРЕСА_2 , а відповідачі вселились та мешкали у квартирі АДРЕСА_1 .

26.06.2008 року, між ним та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_2 , яким забезпечувалось виконання зобов`язань кредитного договору, укладеного між ним та банком 26.06.2008 року. У зв`язку із виконанням ним умов кредитного договору, банківською установою було видано довідку про припинення обтяження та припинення іпотеки стосовно зазначеного вище житла від 23.06.2018 р.

Відповідно до вимог чинного законодавства України, з метою реєстрації свого права власності на зазначену вище квартиру АДРЕСА_2 , 24.07.2019 р. він подав відповідну заяву разом з додатками до державного реєстратора виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, рішенням якого від 26.07.2019р. за № 47966745, йому було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень на зазначену вище квартиру з підстав того, що за умовами зазначеного вище договору міни неможливо встановити факт переходу йому у власність зазначеної вище квартири АДРЕСА_2 .

Так, під час складання договору міни квартири між ним та ОСОБА_7 з одного боку, та відповідачами з іншого боку, у п.7. зазначеного вище договору, нотаріусом, що укладав та посвідчував договір, було помилково зазначено, що: «Внаслідок міни у право власності до гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_6 переходить квартира АДРЕСА_1 , до гр. ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 переходить квартира за АДРЕСА_2 ».

Тобто за змістом пункту 7 договору міни, кожен з учасників договору отримав у власність теж саме житло, що й належало їм до обміну, що суперечить змісту та цілі укладеного вище договору, а також не відповідає дійсним обставинам, що настали в результаті обміну житлом, оскільки вони з дружиною отримали квартиру за АДРЕСА_2 , вселились в неї та користувались нею, а він і по цей час. У свою чергу відповідачі отримали квартиру за договором АДРЕСА_1 , у яку вони також вселились та користувались нею з моменту укладання зазначеного вище договору.

Внести зміни у зазначений вище договір шляхом укладання додаткової угоди або іншого правочину щодо зазначеного в ньому житла, є неможливим, оскільки один з його учасників - його дружина ОСОБА_7 , померла, у зв`язку з чим, визнати за ним право власності на житло можливо лише за відповідним рішенням суду, оскільки фактично на цей час відсутній правовстановлюючий документ, який би підтверджував його право власності на зазначену вище квартиру, щодо якої і здійснювався обмін з метою отримати це житло у власність. Фактично власниками зазначених вище в договорі квартир, після їх обміну, є їх колишні власники, які були до їх обміну, що спотворює реальні події та правові наслідки, що настали після укладання згаданого вище договору міни квартир учасниками цього ж договору міни.

На підставі ст.ст. 321, 325, 328, 346, 355, 368, 386, 382, 391 ЦК України, позивач просить визнати за ним право власності на квартиру за АДРЕСА_2 в цілому.

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 21.10.2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на вказані в позові обставини. Пояснив, що між ним, його покійною дружиною та відповідачами було укладено договір міни квартири, який посвідчено нотаріально. Сторонами договору було здійснено обмін квартирами, і він в свою чергу, разом з дружиною переїхали, зареєструвались та жили в квартирі АДРЕСА_2 . В 2008 року він також укладав договір іпотеки з банком, відповідно до якого передавав цю квартиру в іпотеку. Дружина померла 2017 році, після чого він звернувся до реєстратора, та з`ясувалось, що у договорі міни помилка. Внести зараз зміни до договору міни неможливо оскільки, його дружина ОСОБА_6 , яка була також стороною договору померла. У його дружини була дочка, яка померла в 2015 році, є онуки. Він вважає, що є єдиним спадкоємцем першої черги. Просить його позов задовольнити та визнати за ним право власності на всю квартиру в цілому.

Відповідач ОСОБА_2 , що діє також від імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , позов визнала та пояснила, що 10.08.2005року, вона, її чоловік та діти обмінялися з позивачем, його дружиною квартирами. Договір оформили нотаріально, отримали договори обміну на руки, вони сім`єю проживали в квартирі по АДРЕСА_3 до 2013 року, потім переїхали в село, а квартиру продали, договір продажу оформляли у нотаріуса, вони купили собі будинок в селі, при оформленні договору купівлі-продажу у них жодних проблем не виникало, продаж оформляли у приватного нотаріуса Савельєвої Г.В.. Помилку ніхто не помітив. Не заперечує, що позивачу належить квартира АДРЕСА_2 . В подальшому надала заяву про розгляд справи без її участі.(а.с. 79)

Відповідач ОСОБА_3 , проти задоволення позову не заперечував, пояснив, що в 2005 році був у шлюбі з ОСОБА_2 , проживали в квартирі АДРЕСА_2 , мали заборгованість по комунальним послугам, позивач запропонував обмін, вони погодились та уклали нотаріально договір міни квартир. В шлюбі він був до 2011 року, та після розірвання шлюбу переїхав проживати в м.Верхівцеве, де проживає на даний час. Потім в 2013 році колишня дружина продала квартиру, він дав на це згоду. Підтвердив, що був дійсно обмін квартирами з позивачем, договір міни він читав, однак помилку в ньому не помітив. В подальшому надав заяву про розгляд справи без його участі. (а.с. 80)

Відповідач ОСОБА_4 , проти задоволення позову не заперечував, пояснив, що вони проживали в двокімнатній квартирі, потім в однокімнатній квартирі, потім мати продала цю квартиру і живуть зараз в с.Мирне.

Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 10.08.2005 року ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , які діяли від себе та як законні представники від імені малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір міни, відповідно до умов якого ОСОБА_1 , ОСОБА_6 яким належить квартира, що розташована в АДРЕСА_3 , та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яким належить квартира, що розташована в АДРЕСА_4 здійснили міну квартир, однак при оформленні вказаного договору у його тексті (п.7 договору) ОСОБА_9 , державним нотаріусом Другої дніпродзержинської нотаріальної контори, виконуючою обов`язки державного нотаріуса Вільногірської держнотконтори було допущено технічну помилку, що також підтверджується листом завідуючої Вільногірської державної нотаріальної контори Канюги О.В. (а.с.130) та зазначено, що у власність сторін договору перейшли ті ж самі квартири, які надавалися кожною із сторін договору для обміну. (а.с. 15)

Разом з тим, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст.328 ЦК України)

Відповідно до ст.210 Цивільного кодексу України, правочин підлягає державній реєстрації у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок перереєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Відповідно до ч.3 ст.334 ЦПК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення.

Необхідність реєстрації прав на нерухоме майно, встановлена ч.4 ст.334 Цивільного кодексу України, відповідно до якої у набувача права на нерухомість, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації.

В даному випадку, право приватної спільної часткової власності (по Ѕ частці за кожним) на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано за ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_6 на підставі вищевказаного договору 22.08.2005 року відповідно до вимог чинного на той час законодавства, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.82-84), а також інформаційною довідкою, виданою 26.03.2019року, директором КП «БТІ» Вільногірської міської ради, з якої вбачається, що згідно інвентарної справи № 6825, реєстрової книги № 34 на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано право приватної спільної часткової власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_6 по Ѕ частці за кожним на підставі договору міни квартир від 10.08.2005р., виданого (посвідченого) Л.В.Ісаковою, державним нотаріусом Другої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області за № 2875. (а.с. 16)

Крім того, ОСОБА_1 з 02.09.2005 року зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується копією сторінок його паспорту (а.с. 23) та копією довідки № 5023 від 12.09.2019 року виданої відділом реєстрації фізичних осіб виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області. (а.с. 19)

Також, позивач ОСОБА_1 передавав квартиру АДРЕСА_2 в іпотеку, що підтверджено копією заяви іпотекодержателя від 23.06.2018 року за вих. № 0751, згідно якої підтверджено факт укладення між позивачем та ЗАТ КБ «ПриватБанк» 26.06.2008 року договору іпотеки № DNV0G, згідно з яким, в якості забезпечення виконання зобов`язання було передано квартиру, що розташована в АДРЕСА_4 (а.с.17), та факт повного виконання зобов`язань за кредитним договором підтверджено довідкою від 11.03.2020 року. (а.с. 134)

Згідно копії технічного паспорту загальна площа квартири АДРЕСА_2 , який виготовлено 07.02.2019 року, за замовленням ОСОБА_1 , становить 52,4 кв.м. (а.с. 20-21) Згідно зі звітом про оцінку майна, вартість квартири АДРЕСА_2 станом на 19.08.2019 року складає 131000грн. (а.с.5-11)

Крім того, як встановлено у судовому засіданні, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за позовом, які були стороною вищевказаного договору міни, також проживали в квартирі, яку отримали в результаті обміну, а саме АДРЕСА_1 , яка на час розгляду даної справи судом, ними відчужена.

Згідно копії рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 26.07.2019 року № 47966745, державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Вільногірського міської ради Дніпропетровської області Бугай Д.Р., відмовлено ОСОБА_1 у державній реєстрації права приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , у зв`язку з тим, що подані для проведення державної реєстрації прав документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. (а.с. 14)

Згідно копії свідоцтва про шлюб, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 07.03.1970 року уклали шлюб, після реєстрації одруження дружині присвоєно прізвище ОСОБА_6 . (а.с. 13)

Згідно копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12)

Згідно копії інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 02.06.2020 року, 19.09.2017року Вільногірською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа № 61247031 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 . (а.с.131)

Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_1 , яке видане 13.07.2004 року Верхньодніпровським ОРВК, ОСОБА_1 , має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. (а.с. 13)

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України та ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається з ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року № 1952-ІУ (далі-Закон), державною реєстрацією є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Відповідно до п.6 вказаної вище постанови, суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.

При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Таким чином, судом встановлено, що 10.08.2005 року ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , які діяли від себе та як законні представники від імені малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір міни квартирами, при оформленні якого нотаріусом було допущено технічну помилку щодо квартир, якими сторонами обмінялись, та невірно зазначено квартири, які внаслідок міни перешли у власність сторонам договору. Однак, 22.08.2005 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності № 10049817, відповідно до якого ОСОБА_1 на підставі договору міни ВСІ №788534, 10.08.2005 року, посвідченого Другою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою за Р№2875, на праві приватної спільної часткової власності, належить Ѕ частка квартири АДРЕСА_2 , інша Ѕ частина вказаної квартири ОСОБА_6 (а.с.82-84), тобто державою у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визнано і підтверджено факт набуття позивачем та його дружиною речового права на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , по Ѕ частці на праві приватної спільної часткової власності по Ѕ за позивачем ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_6 .

Таким чином, суд вважає встановленим, що державною визнано право власності позивача ОСОБА_1 на Ѕ частку вищевказаної квартири, це право ніким не оспорюється, як і правочин (договір міни) на підставі якого у встановленому законом порядку було проведено державну реєстрацію права власності позивача на вказане майно, вказаний договір судом недійсним не визнавався, і незаконність набуття права власності позивачем на вказане майно судом не встановлена, тому визнання судом за позивачем ОСОБА_1 права власності на майно, яке зареєстровано за ним у встановленому законом порядку і ніким не оспорюється, є надмірним, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог позивача щодо визнання за ним права власності на Ѕ частини квартири, яка належала за життя його померлій дружині ОСОБА_6 , суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України здійснення права спадкоємця, який бажає прийняти спадщину, на прийняття цієї спадщини відбувається шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Як встановлено в судовому засіданні, 19.09.2017 року за зверненням позивача ОСОБА_1 Вільногірською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу після смерті його дружини - ОСОБА_6 , і таким чином, позивач прийняв спадщину після померлої дружини шляхом подання в установленому законом порядку заяви нотаріусу про прийняття спадщини, а не отримання ним до цього часу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої дружини, на думку суду, не свідчить про існування спору про право позивача на частину квартири, яка належала його померлій дружині в порядку спадкування, оскільки позивачем не доведено, що умови для одержання ним в нотаріальній конторі свідоцтва на право на спадщину після померлої дружини відсутні.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Разом з тим, при зверненні позивача до суду, останнім у позовній заяві не зазначені будь-які підстави (правові норми) щодо його вимог про визнання за ним права власності на частку квартири в порядку спадкування після померлої дружини.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в межах заявлених позивачем вимог, достатні підстави для висновку щодо наявності порушеного чи не визнаного права позивача ОСОБА_1 на належну йому на праві власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , яке визнано за ним державою у встановленому законом порядку шляхом здійснення відповідної реєстрації цього права, відсутні, а вимоги щодо визнання за ним права власності на частку цієї ж квартири, яка належала померлій дружині, позивачем заявлено передчасно, оскільки ним не доведено відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину після померлої дружини або відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

При таких обставинах, у відповідності до вимог ч.ч. 4,5 ст.206 ЦПК України, суд критично оцінює позицію відповідачів щодо визнання позову та не приймає це визнання, оскільки позиція відповідачів суперечить закону та обставинам справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивач при подачі позовної заяви звільнений від сплати судового збору, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. слід віднести на рахунок держави.

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 210, 316, 319, 328, 334, 391, 1269, 1270 ЦК України, ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", і керуючись ст.ст. 1, 2, 12,13, 81, 133, 141, 200, 206, 223, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , що діє також від імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , про визнання права власності на житлове приміщення - відмовити.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до Закону України № 731-ІХ від 18.06.2020 року, який набрав чинності 17.07.2020 року, внесено зміни до розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України та визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повний текст рішення складено 14.08.2020 року.

Головуючий - суддя: підпис А.А.Борцова