28.07.2020 Справа № 363/1534/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого-судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

за участі представника позивача Кривошеї С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом Заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України та Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідницька станція» до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення та визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку,

встановив:

заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Новопетрівської сільської ради № 679.8 від 16.10.2009 року «Про передачу у власність земельних ділянок» щодо передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 ; визнати недійсним державний акт серії ЯД № 970574 на право власності на земельну ділянку виданий ОСОБА_1 площею 0,1318 га з кадастровим номером :02:147:0026 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та скасувати його державну реєстрацію; витребувати на користь держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України та у постійне користування ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» з незаконного володіння ОСОБА_1 вказану вище земельну ділянку.

Свої вимоги мотивує тим, що оспорюваним рішенням Новопетрівська сільська рада всупереч вимог лісового законодавства України, передала у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку, частково за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція», без виключення її з Державного лісового фонду України. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. У даному випадку Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства згідно положення затвердженого Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 12 листопада 2012 № 401 підпорядковується Держлісагентству України та його територіальним органом. Управління відповідно до покладених на нього завдань надає висновок та погоджує зміну цільового призначення земельних лісових ділянок для їх використання в цілях не пов`язаних з веденням лісового господарства. Згідно листа Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 21 грудня 2016 року № 04-36/2701, останнє не надавало погодження на зміну цільового призначення на спірну земельну лісову ділянку для її використання в цілях не пов`язаних з веденням лісового господарства. Таким чином, Новопетрівською сільською радою, в порушення вимог ст. 20, 21, 56, 57, 122, 149 ЗК України, ст. 57 ЛК України передано у власність землі лісогосподарського призначення без погодження зміни цільового призначення органом лісового господарства та Кабінету Міністрів України. Також, не проведено державну експертизу проектів землеустрою, що є порушенням вимог ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації».

Крім того вважав, що строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом пропущено з поважних причин, оскільки про допущені органом державної влади порушення під час прийняття оскаржуваного розпорядження прокурору стало відомо лише в червні 2016 року при розслідуванні кримінального провадження № 0000360, коли ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» та Державне агентство лісових ресурсів України не було відомо про прийняття Новопетрівською сільською радою спірного рішення.

Прокурор в суді позов підтримав, просив про його задоволення.

Представник Державного агентства лісових ресурсів України та відповідач ОСОБА_1 до суду не прибули та про причини своєї неявки суд не повідомили.

Представник відповідача Новопетрівської сільської ради подав до суду клопотання про застосування строків позовної давності, в якому наполягав, що зважаючи на те, що ОСОБА_1 набула права власності на спірну земельну ділянку ще 16.10.2009 року, а відтак загальний трирічний строк на звернення до суду із таким позов прокурором пропущено. Отже просив суд застосувати позовну давність у цій справі, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Разом з тим наполягав на розгляді справи без участі представника Новопетрівської сільської ради.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що рішенням Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області № 679.8 від 16 жовтня 2009 року затверджено проект відведення та передано в приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,1318 га на масиві «Лазарів сад» села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області.

В подальшому, на підставі вказаного розпорядження ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯД № 970574 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:147:0026.

Згідно листа Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 21 грудня 2016 року № 04-36/2701 Управління не надавало погодження на зміну цільового призначення на земельні лісові ділянки для їх використання в цілях не пов`язаних з веденням лісового господарства, що розташовані в адміністративних межах Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, у тому числі і ОСОБА_1 на земельну ділянки з кадастровим номером :02:147:0026.

З фрагменту публічної кадастрової карти України за даними лісовпорядкування 2003 року з нанесеними межами кварталу 164 та межами земельної ділянки з кадастровим номером :02:147:0026 вбачається, що зазначена земельна ділянка частково накладається на землі лісового фонду, які перебувають в користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція».

Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ст. 1 Лісового кодексу України, в редакції від 31.07.2009 року, що діла на час виникнення спірних правовідносин, ліс - тип природних комплексів, у якому поєднується переважно деревна та чагарникова рослинність з відповідними ґрунтами, трав`яною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємопов`язані у своєму розвитку, впливають один на одного і на навколишнє природне середовище.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Лісового кодексу України, в редакції від 31.07.2009 року, що діла на час виникнення спірних правовідносин, лісові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища», цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно ч. 1 ст. 4 Лісового кодексу України, в редакції станом на 31.07.2009 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, до лісового фонду України належать лісові ділянки, в тому числі захисні насадження лінійного типу, площею не менше 0,1 гектара.

Відповідно до ст. 7 Лісового Кодексу України, в редакції станом на 31.07.2009 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності.

Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 57 Лісового кодексу України,в редакції станом на 31.07.2009 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України.

Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього середовища.

Відповідно до ст. 94 Лісового Кодексу України, в редакції станом на 31.07.2009 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, державний контроль за охороною, захистом, використанням та відтворенням лісів здійснюється Кабінетом Міністрів України, центральними органами виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, з питань лісового господарства, органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природнього середовища, з питань лісового господарства, іншими центральними та місцевими органами виконавчої влади в межах повноважень, визначених законом.

Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України, в редакції станом на 02.07.2009 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин, земельні відносини регулюються Конституцією України (254к/96-ВР), цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо воно не суперечать цьому Кодексу.

Як передбачено ч. 1 ст. 55 Земельного кодексу України, в редакції станом на 02.07.2009 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 84 Земельного кодексу України, в редакції станом на 02.07.2009 року чинній на час виникнення спірних правовідносин, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, в редакції станом на 01.01.2009 року чинній на час виникнення спірних правовідносин, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підстав, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Повноваження сільських рад щодо питань земельних та лісових відносин, станом на 2009 рік, регулювалися Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельним кодексом України, Лісовим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 1 Порядку ведення державного лісового кадастру та обліку лісів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2007 року № 848, Державний лісовий кадастр та облік лісів ведеться Держлісгоспом за єдиною для усіх лісів системою за рахунок коштів державного бюджету з метою забезпечення ефективної організації охорони і захисту лісів, їх раціонального використання та відтворення, здійснення постійного контролю за якісними і кількісними змінами в лісовому фонді України.

За положеннями пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України в редакції станом на 31.07.2009 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

А тому при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки у користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України.

Звернувшись до суду з даним позовом, прокурор в обґрунтування заявлених вимог серед іншого посилається на проект лист Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект», карт-схему розподілу території Київської лісової науково-дослідної станції на лісництва, матеріали лісовпорядкування - викопіювання з планшету № 5 Старопетрівського лісництва ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» квартал 163, 164 Лісовпорядкування 2003 року, проект організації та розвитку лісового господарства Київської лісової науково-дослідної станції, фрагмент публічної кадастрової карти України з відображенням на ній меж 164 кварталу Старопетрівського лісництва ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» та земельної ділянки з кадастровим номером :02:147:0026, зі змісту яких вбачається, що спірна земельна ділянка, передана у власність ОСОБА_1 частково накладається на землі 164 кварталу Старопетівського лісництва.

Отже судом встановлено порушене право позивача, а позов у цій частині є обґрунтованим.

Таким чином, доводи прокурора про те, що рішенням Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 16 жовтня 2009 року № 679.8 щодо передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 прийнято з порушенням вимог закону є слушними, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером :02:147:0026 частково накладається на землі 164 кварталу Старопетрівського лісництва.

Разом з тим, слід звернути увагу на те, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У вказаній справі представником відповідача Новопетрівської сільської ради заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Власником земельної ділянки є держава, яка відповідно до вимог статті 13 Конституції України та статті 91 Земельного кодексу України зобов`язана не використовувати право власності на шкоду людині і суспільству, тому вона в особі уповноваженого органу не лише мала право, але могла і зобов`язана була довідатися як про порушення своїх прав, так і про особу, яка їх порушила.

Тобто, держава зобов`язана забезпечити стабільність цивільного обороту, дотримання правової визначеності, коли внаслідок спливу значного часу, після виникнення права на майно, громадяни, як учасники цивільного обороту не мають позбавлятись власності й нести відповідальність за порушення, які в свій час самими ж державними органами й допущені.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Згідно ст. ст. 45, 47 та 54 Лісового кодексу України, в редакції станом на 31.07.2009 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу, лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.

Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.

У лісах, що перебувають у державній власності, лісовпорядкування ведеться за рахунок коштів державного бюджету, у лісах комунальної власності - місцевого бюджету, у лісах приватної власності - за кошти їх власників. Ведення лісовпорядкування може здійснюватися за рахунок інших джерел, не заборонених законом.

Облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками.

Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.

Ведення обліку лісів забезпечується постійним підтриманням в актуалізованому стані характеристик кожної лісової ділянки, їх змін, причинених господарською діяльністю, стихійним лихом або іншими причинами.

Громадяни та юридичні особи мають право на тримання у встановленому законом порядку інформації про облік лісів.

Порядок ведення обліку лісів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 1 ст. 38 Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості Державного земельного кадастру є відкритими та загальнодоступними, крім випадків, передбачених цим Законом, та надаються у формі: витягів з Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території); викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.

Посилання Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідницька станція» про обізнаність відведення у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки не раніше серпня 2014 року, зважаючи на проведення лісовпорядних робіт в Старопетрівському лісництві у період часу з серпня по жовтень 2014 року суд відкидає як неспроможні, оскільки з урахуванням компетенції кожного із органів державної влади у сфері земельних правовідносин, Державне агентство лісових ресурсів України та Державне підприємство «Київська лісова науково-дослідницька станція» не лише могли бути обізнані про порушення свого права, але і зобов`язані були знати про стан власності, повноваження з володіння якою їм надані, оскільки мали доступ до земельного кадастру та зобов`язані були співпрацювати з відповідними державними органами, які мали відповідні підрозділи на рівні області та району.

Відтак, суд доходить висновку, що як у Державного агентства лісових ресурсів України так і у Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідницька станція» була об`єктивна можливість знати про передачу спірної земельної ділянки ще у 2009 році - з часу виникнення спірних правовідносин, а до суду з цим позовом прокурор звернувся у 2017 році, позовна давність Державного агентства лісових ресурсів України та Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідницька станція», від імені і в інтересах яких діє прокурор, пропущена.

Право власності Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідницька станція» на спірну земельну ділянку порушено в момент її вибуття у власність іншої особи, а тому початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права чи про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з власності Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідницька станція» у володіння іншої особи, а саме відповідачки ОСОБА_1 .

Отже, про прийняття оскаржуваного розпорядження держава в особі її органів дізналася з моменту їх прийняття державним органом, тобто 16 жовтня 2009 року.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України в редакції, що діяла до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких Законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушеного його право власності або інше речове право. Зазначеним Законом, що набрав чинності з 15 січня 2012 року, цей пункту було виключено, а пунктом 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» установлено, що протягом трьох років із дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи, тобто до 15 січня 2015 року. Прокурор звернувся до суду з даним позовом поза межами встановленого законом строку (після 15 січня 2015 року).

Однак із вказаним позовом прокурор до суду звернувся лише 21 квітня 2017 року, тобто після спливу строків давності у вказаній справі.

Посилання прокурора на те, що йому стало відомо про порушення допущені Новопетрівською сільською радою при прийнятті спірного рішення, лише при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000360, розпочатому 05.06.2016 року, в суді належними, достатніми та допустимими доказами не підтверджено, коли на час винесення сільською радою спірного рішення прокуратура мала повноваження щодо здійснення прокурорського нагляду (п.1 ч. 1 ст. 19, п. 2 ч. 1 та п. п. 2, 6 ч. 2 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 25.09.2008 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), які наділяли прокурора або його заступника правом вносити подання або протест на рішення місцевих рад (залежно від характеру рішень); звертатися до суду із заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.

Позивач повинен довести той факт, що він не зміг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

За таких умов, саме позивачу у цій справі, як ініціатору звернення з позовом до суду, слід довести відсутність належної організації органів прокуратури; безсистемність та незкоординованість діяльності державних органів, у тому числі і при здійсненні функцій покладених державою на своєчасне виявлення порушень та відповідне реагування; а також вагомі причини невиконання органами прокуратури своїх функцій та повноважень, визначених Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру», понесену відповідальність осіб, що допустили порушення у організації діяльності органів прокуратур усіх рівні.

Таким чином органи прокуратури України: Генеральна прокуратура України (її керівництво та підрозділи), територіальні органи прокуратури областей, міст, районів та спеціалізованих прокуратур (їх керівництво та підрозділи) повинні були неухильно виконувати положення Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», накази Генерального прокурора України та чинне законодавство з метою своєчасного виявлення порушень та негайного реагування на її усунення.

Зазначене вказує, що на час виникнення спірних правовідносин, органи прокуратури були наділені державою всіма повноваженнями щодо організації проведення перевірок, застосування всіх форм реагування на виявлені порушення та здійснення представницьких інтересів на користь держави щодо збереження земель, їх забезпечено всім необхідним для належної організації своєї діяльності.

З огляду на викладені посилання прокурора на те, що про порушення прав прокурор довідався лише під час проведення досудового розслідування, на вимогах Закону не ґрунтується і ним не відповідає, а відтак суд відкидає їх як неспроможні, коли до матеріалів справи прокурором не долучено жодних доказів існування кримінального провадження № 0000360 та в суді не доведено, що таке провадження розслідується саме за фактом передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_1 .

У той же час у позові не обґрунтовано і в суді не встановлено існування об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які призвели до пропущення строку позовної давності, а тому клопотання ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» про поновлення такого строку задоволенню не підлягає, підстав для чого в суді не встановлено.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Зазначене ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-68цс15.

Позовна давність тісно пов`язана із принципом правової визначеності (principle of legal certainty), який, у свою чергу, є одним із фундаментальних аспектів верховенства права (справа Nejdet Sahin and Perihan Sahin v. Turkey», no.13279/05 &56, ECHR20 October 2011).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на призначення позовної давності, пов`язуючи його із необхідністю забезпечити правову визначеність: строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати на недійними й неповними з плином часу (Stubbings and Oyhers v. The United Kingdom, no. 22083/93, &51, ECHR, 1996-IV). Таким чином, сама ідея позовної давності виправдана метою внести певність щодо наявних прав та обов`язків. Така мета слідує із принципу верховенства права.

Позовна давність - це бар`єр свавіллю на шляху до реалізації права на справедливий суд. Позовна давність ставить право на звернення до суду в залежність від фактору часу, тобто інакше кажучи, обумовлює це право певною обставиною - обставиною часу.

Трирічний термін позовної давності за законодавством України не є ненадмінно коротким, а отже є достатнім.

Застосування позовної давності має бути передбачуваним. Як наголошує суд «принцип законності означає, що застосовані положення національного права повинні бути достатньо доступними, чіткими й передбачуваними в їхньому застосуванні. Індивід повинен бути здатним - у разі потреби за допомогою необхідних порад - передбачити) у тій мірі, у якій це є розумним за даних обставин) наслідки, які може потягнути певна дія» (справа Lelas v. Croatia, no. 55555/08, &76, May 2010).

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Відповідно до роз`яснень даних у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, суд доходить висновку, про те, що у вказаній справі слід застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність, яку позивач пропустив без поважних причин.

Відтак в задоволенні позову, слід відмовити внаслідок спливу строків позовної давності для звернення до суду.

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268, 280 ЦПК України,

вирішив:

в задоволенні позову відмовити.

Повне судове рішення складено 19 серпня 2020 року.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його підписання.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем у апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області протягом 30 днів з дня його підписання, з урахуванням п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України.

Позивачі: Заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Леніна, 67.

Державне агентство лісових ресурсів України, знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шота Руставелі, 9-А.

Державне підприємство «Київська лісова науково-дослідницька станція», знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Лютіж.

Відповідачі: Новопетрівська сільська ради Вишгородського району Київської області, знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, вул. Свято-Покровська, 171.

ОСОБА_1 , знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя