"05" лютого 2020 р.
Справа № 642/8500/19
Провадження № 2/642/2054/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2020 року Ленінський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого - судді - Шрамко Л.Л.,

з участю секретаря - Бондаренко В.П.,

представника відповідача - Новикова В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

Позивач 16 грудня 20019 року звернувся з позовом до суду, просив поновити його на роботі на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня поновлення на робот і.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 17 грудня 2019 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків.

На виконання ухвали суду позивачем надано розрахунок, в якому він зазначив, що його заробітна плата становила 4 173 грн., що за рік становить 50 076 грн., просив поновити його на роботі та стягнути зарплату за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 21 грудня 2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 18 березня 2019 року працював на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування Харківського обласного військового комісаріату. Наказом № 312 від 18.ж11.2019 він був звільнений з роботи на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу військового комісара від 18.11.2019 «Про результати службового розслідування за фактом невиходу на роботу. Звільнення вважає незаконним, оскільки не з`явився на роботу з поважних причин. Так, з 15.10.2019 по 07.11.2019 перебував у запланованій відпустці за кордоном у Німеччині їз своєю сестрою ОСОБА_2 , 1966 року народження. У Німеччині сестра раптово захворіла, діагноз лікаря- флегмона (різновид стафілококу). Знайома, до якої вони приїхали, знайшла приватного лікаря Фріца Шумахера, який погодився її лікувати, однак документального підтвердження про лікування цей лікар не надає. Оскільки захворіла близька йому людина, він не міг залишити її в скрутну годину, чекав її повного одужання, та вони повернулись в Україну разом. Як речовий доказ, він привіз накладну шину з руки, що носила його хвора сестра під час лікування. По приїзду 22.11.2019 він вийшов на роботу та дізнався про своє звільнення. Вважає, що порядок звільнення порушений. Так, на його думку, до складу комісії службового розслідування мають входити декілька осіб, серед яких мають бути ті, хто знає працівника якомога краще, однак розслідування проводила лише одна особа, яка його взагалі не знає. для складання акта. Комісія не прийняла заходів для з`ясування причин його затримки з відпустки, йому ніхто не телефонував, та про звільнення його ніхто не повідомив. Крім того, комісія в акті не винесла рішення, а лише надала пропозицію. Крім того, його звільнення не узгоджено з профспілкою. Не вказано, яка шкода завдана його відсутністю, не врахована користь від його попередньої роботи. Висновки службового розслідування ґрунтуються лише на поясненнях одної людини- начальника відділку Триндюка М.М., який перебуває на службовому місті у стані алкогольного сп`яніння.

8 січня 20020 року представник відповідача ОСОБА_3 направив відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував. Зазначив, що з 15.10.2019 по 07.11.2019 позивач перебував у щорічній відпустці. 08.11.2019 він не вийшов на роботу, про причину відсутності не повідомив. Начальником відділення забезпечення майором ОСОБА_4 було подано військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 рапорт про відсутність позивача на роботі. 11.11.2019 року військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 було видано наказ від 11.11.2019 року № 671 «Про призначення службового розслідування за фактом невиходу на роботу ОСОБА_1 ».11.11.2019 року позивач знову не вийшов на роботу. 12.11.2019 року було направлено за місцем проживання позивача офіцера відділення забезпечення майора ОСОБА_5 , який повідомив, що позивача вдома немає. Позивач з`явився на роботу лише 22.11.2019 Факти відсутності на роботі підтверджуються поясненнями безпосереднього начальника позивача - начальника відділення забезпечення майора ОСОБА_4 , офіцера відділення забезпечення майора ОСОБА_5 , працівника відділення забезпечення ОСОБА_6 . В ході службового розслідування не було встановлено жодних причин, які б виправдовували відсутність позивача на роботі. За результатами службового розслідування військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 було видано наказ від 18.11.2019 року № 683 «Про результати службового розслідування за фактом невиходу на роботу ОСОБА_1 », відповідно до якого було прийнято рішення про звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України. Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18.11.2019 року № 312 позивача було звільнено з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України. 22 листопада 2019 року позивач з`явився на роботу, та йому була вручена копію наказу про звільнення та трудова книжка, надано для ознайомлення матеріали розслідування. 22 листопада 20019 року позивач з`явився на роботу, йому було вручено копію наказу від 18 11.2019 року № 312, та трудову книжку, було доведено та надано для ознайомлення матеріали розслідування. На оригіналі наказу від 18.11.2019 року № 312 позивач розписався про отримання наказу та отримання трудової книжки, на матеріалах службового розслідування останній не розписався, та по даному факту було складено акт від 22.11.2019 року. Позивач особисто був на прийомі у обласного комісара полковника ОСОБА_7 , помічника з правової роботи майора юстиції ОСОБА_3 якими було роз`яснено позивачу причини та підстави звільнення з посади. Крім того, на наданих позивачем закордонних паспортах, а саме його паспорті НОМЕР_1 його та паспорті ОСОБА_8 присутні відмітки про перетин кордону 20.11.2019 року, хоча на роботу позивач з`явився лише 22.11.2019 року. Жодних документів про поважність причин своєї відсутності на роботі позивач не надав.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, пославшись на викладені в позовній заяві обставини. Пояснив, що удвох с сестрою ОСОБА_2 поїхав у відпустку до Німеччини, квитків заздалегідь не придбавав, добирались автомобільним транспортом. У Німеччині сестра захворіла на хворобу, яка могла закінчитись летально. Пояснив, що сестра в лікарні не перебувала, машина швидкої допомоги їй не викликалась, вони звернулись до приватного лікаря, який довідок не дає. Сестрі було зроблено операцію на руці, а потім вони з сестрою їздили до лікаря на лікування, та у неї була загіпсована рука. Без сестри він не міг повернутись, до того ж він також себе погано відчуває. Позивач послався як на речовий доказ, що підтверджує хворобу сестри, гіпсову шину, яку надав суду для огляду в судовому засіданні, а також надав суду для огляду з свого мобільного телефону фотографію своєї сестри з забинтованою рукою. Також пояснив, що попередив свого начальника ОСОБА_9 , що буде 20 листопада 2019 року. В Україну він приїхав 20 листопада 2019 року, їхав автомобільним транспортом, однак погано себе відчував, тому раніше не міг з`явитись на роботу, а з`явився на роботу лише 22 листопада 2019 року, та в цей день пояснив начальнику про хворобу своєї сестри. Також зазначив, що він по телефону повідомив, що затримається за сімейними обставинами, та на роботі могли за нього написати заяву про надання відпустки за власний рахунок, однак не зробили цього.

Суд, вислухавши позивача, представника відповідача ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, встановив такі факти та правовідносини сторін.

Як вбачається з трудової книжки позивача, наказом ВК ХОВК № 77 від 18.03.2019 його було прийнято на роботу на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування Харківського обласного військового комісаріату з 18 березня 2019 року.

На підставі наказу військового комісара Харківського обласного військкомату Калгушкіна Ю. № 277 від 08.10.2019 позивачу надана щорічна основна відпустка з 15.10.2019 по 07.11.2019 включно

Після закінчення відпустки 08.11.2019 позивач не вийшов на роботу.

Начальником відділення забезпечення майором ОСОБА_4 було подано військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 рапорти про те, що ОСОБА_1 з відпустки не повернувся, був відсутній на роботі 08.11.2019,11.11.2019, 12.11.2019, 13.11.2019, 14.11.2019, 15.11.2019, 18.11.2019.

11.11.2019 року військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 видано наказ від 11.11.2019 року № 671 «Про призначення службового розслідування за фактом невиходу на роботу ОСОБА_1 », проведення якого доручено капітану ОСОБА_10

18 листопада 2019 року капітаном ОСОБА_11 складено акт службового розслідування, в якому зазначено, що в ході службового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 після закінчення відпустки не з`явився на роботу 8,11, 12, 13, 14, 15 та 18 листопада 2019 року. З пояснень начальника відділення забезпечення майора ОСОБА_4 , стало відомо, що в телефонній розмові ОСОБА_1 повідомив, що знаходиться в Німеччині, термін його повернення невідомий. Реальне місцезнаходження його станом на 18.11.2019 невідомо. Поважних причин його відсутності не надано та службовим розслідуванням не встановлено.

До акту додані пояснювальні записки начальника відділення забезпечення майора ОСОБА_4 , провідного спеціаліста відділення забезпечення ХОВК ОСОБА_6 , офіцера відділення забезпечення майора ОСОБА_5 , рапорти начальника відділення забезпечення ХОВК майора Триндюка М.М. про те, що ОСОБА_1 з відпустки не повернувся, був відсутній на роботі 08.11.2019,11.11.2019, 12.11.2019, 13.11.2019, 14.11.2019, 15.11.2019, 18.11.2019.

Згідно пояснювальної записки ОСОБА_4 від 18.11.2019, було направлено офіцера ОСОБА_5 за місцем проживання позивача для з`ясування причин його невиходу на роботу, двері ніхто не відчинив. Вінівітін вийшов на зв`язок по мережі «Вайбер» і повідомив, що перебуває у Німеччини, причина затримки «за сімейними обставинами».

Згідно пояснювальної записки ОСОБА_5 від 12.11.2019 8 листопада 2019 року близько 11 год він вийшов за місцем проживання ОСОБА_1 для з`ясування причин його відсутності на роботі, однак двері ніхто не відчинив.

Згідно пояснювальної записки ОСОБА_6 від 12.11.2019, з 8.15 08.11.2019 до 9 год вона намагалась зв`язатись з ОСОБА_1 телефоном для з`ясування причини його відсутності, однак на телефонний зв`язок він не вийшов.

Наказом військового комісара Харківського обласного військового комісаріату Калгушкін а Ю. від 18.11.2019 року № 683 «Про результати службового розслідування за фактом невиходу на роботу ОСОБА_1 » за відсутність на роботі без поважних причин 8,11, 12, 13, 14, 15 та 18 листопада 2019 року позивача звільнено з роботи на за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Згідно відмітки про перетинання кордону, позивач повернувся в Україну 20.11.2019.

На роботу позивач з`явився 22 листопада 2019 року, та дізнався про звільнення.

Оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з таких підстав.

Згідно до 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Статтею 147КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення - догана або звільнення.

Згідно з вимогами ст.149КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Відповідно до положень пункту четвертого статті 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул є дисциплінарним проступком, тому до звільнення з даної підстави застосовується положення статей 147, 148, 149 КЗпП України.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом четвертим статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 57 ЦПК України.

Статтею 43 КЗпП України передбачено. що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Позивач не надав доказів, що він є членом профспілкової організації, та взагалі не послався на те, що він є членом профспілки

Судом встановлено, що відповідач в порядку, визначеному ст. 149 КЗпП України, вжив всіх можливих заходів для того, щоб отримати від порушника трудової дисципліни пояснення, які останній не надав.

Суд виходить з того, що метою отримання власником або уповноваженим ним органом письмових пояснень порушника трудової дисципліни є з`ясування обставин, за яких вчинено проступок для врахування цього поряд з іншими обставинами при обранні виду стягнення, а тому сам по собі факт неотримання власником таких пояснень за відсутності даних про поважність причин вчинення проступку не може бути підставою для визнання рішення про застосування дисциплінарного стягнення незаконним.

Дослідженими в справі доказами встановлено, що відповідач як роботодавець, звертався до позивача з проханням надати пояснення щодо причин відсутності на робочому місці, але позивач знаходився поза межами України, та будучи повідомленим телефоном про проведення службової перевірки, таких пояснень не надав, про що складено пояснювальні записки та відповідний акт.

Згідно з ч.ч.1,2,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч.1,3 ст.13, ч.1 ст.49 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відповідно до ст. 76, ч.1,2,3 ст.77,79,80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч.1,5,6 ст.81, ст.89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Позивач послався як на речовий доказ, що підтверджує хворобу сестри та поважність причин його неявки на роботу, гіпсову шину, яку надав для огляду в судовому засіданні, а також надав суду для огляду з свого мобільного телефону фотографію жінки з забинтованою рукою, яка стоїть на вулиці з собакою та посміхається, однак гіпсова шина та фотографія не є належними, допустимими та достовірними в розумінні наведених положень, не доводять обставин, які мають значення для розгляду даної справи та відносяться до предмету доказування, тому суд не приймає їх до уваги.

Позивачем не надано висновку лікаря про тяжку хворобу сестри, яка б потребувала стороннього догляду та позбавляла його можливості вийти на роботу після закінчення відпустки, а також належного повідомлення відповідача про наявність поважних причин. Не надано суду доказів і хвороби позивача, яка б перешкоджала йому вийти на роботу, на що він посилається.

Так, приїхав він з Німеччини 20 листопада 2019 року, а на роботу вийшов 22 листопада 2019 року.

За таких обставин суд вважає доведеним факт наявності прогулу позивача, тобто, факт його відсутності на робочому місці 08.11.2019,11.11.2019, 12.11.2019, 13.11.2019, 14.11.2019, 15.11.2019, 18.11.2019 без жодних поважних причин, у зв`язку з чим відповідач, який є роботодавцем, в силу норм п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України мав повноваження на розірвання укладеного з позивачем трудового договору.

Доводи позивача про те, що відповідачем не врахована його попередня робота, також є необґрунтованим. Його посилання на почесну грамоту, якою він нагороджений у зв`язку з 60-річчям під час роботи на ДП «Завод ім. Малишева» суд не може прийняти до уваги, оскільки вказана обставина не має відношення до його роботи в Харківському облвійськкоматі, де він працював нетривалий час, лише з 18 березня 2019 року.

Суд вважає, що при накладенні дисциплінарного стягнення у виді звільнення відповідачем обґрунтовано враховано і тривалість прогулів.

За таких обставин, з огляду на вищезазначене, з урахуванням встановлених під час судового розгляду фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження своїх доводів щодо поважності причин відсутності на роботі, а також порушень відповідачем трудового законодавства при його звільненні.

Позивач, використовуючи на власний розсуд надані йому процесуальні права, самостійно обираючи спосіб захисту свого права будь - яких даних на спростування доказів про неповажність причин відсутності на роботі суду не надав.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що звільнення позивача з займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом проведено відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства, уповноваженим органом, правомірно, у зв`язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для поновлення позивача на роботі, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача і в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 5 , 12, 13, 76-81, 141, 259, 265 ЦПК України, ст. ст. п.4 ч.1 ст. 40, ст. 43, 49, 147, 235 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про поновлення на роботі на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складений 5 лютого 2020 року.

Суддя Л.Л.Шрамко