ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1822/20 Справа № 173/1757/19 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Єлізаренко І.А., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру стягуваних аліментів,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_1 про збільшення розміру стягуваних аліментів, де просила збільшити розмір аліментів, встановлених за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року (справа № 173/2112/16-ц) та щомісяця стягувати з відповідача з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 Ѕ частину всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, з дня пред`явлення цього позову і до повноліття дитини.

Мотивуючи свій позов, позивач зазначила, що з грудня 2014 року вона проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року (справа № 173/2112/16-ц) було встановлене батьківство відповідача щодо дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і стягнено з відповідача аліменти на її користь на утримання сина в твердій грошовій сумі 1000 грн., з наступною індексацією відповідно до закону, а також призначено стягнення аліментів на її користь до досягнення дитиною трирічного віку в твердій грошовій сумі 500.00 грн., щомісячно.

Позивачкою заявлялись вимоги про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі у зв`язку з тим, що їй не було відомо чи відповідач працює чи ні.

На даний час їй стало відомо, що відповідач працює та отримує заробітну плату в розмірі більшу ніж 10 000 грн.

Крім того, на даний час їх дитина потребує значно більшого догляду і матеріальних затрат. Тому аліментів, які стягують з відповідача на утримання сина не вистачає.

Відповідач за станом здоров`я і матеріальним становищем має можливість надавати матеріальну допомогу дитині, оскільки є власником будинку і легкового автомобіля (іномарки) і не має на своєму утримання непрацездатних батьків або / і інших родичів, що й стало підставою звернення до суду.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Змінено спосіб і розмір стягнення аліментів, стягуваних за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року (справа № 173/2112/16-ц, провадження № 2/173/104/2017) з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з твердої грошової суми 1000.00 грн., на ј частину всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з моменту набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення змінити, яким стягнути з нього на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/6 частину всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з моменту набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, що з грудня 2014 року позивач проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_5 позивач народила сина ОСОБА_3 . Відповідач заперечував своє батьківство відносно даної дитини, що стало підставою для визнання батьківства відповідача в судовому порядку.

За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року (справа № 173/2112/16-ц) було встановлене батьківство відповідача щодо дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і з стягнено з відповідача аліменти на користь позивачки на утримання сина в твердій грошовій сумі 1000.00 грн., з наступною індексацією відповідно до закону, а також призначено стягнення аліментів на утримання позивачки до досягнення дитиною трирічного віку в твердій грошовій сумі 500.00 грн. щомісячно, що підтверджується копією рішення суду.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував ні матеріальний стан відповідача, ні що на його утриманні знаходиться малолітня дитина.

Як вбачається із матеріалів справи, 15.10.2016 року ОСОБА_1 зерєстрував шлюб з ОСОБА_4 , від якого ІНФОРМАЦІЯ_6 народився син - ОСОБА_5 .

Згідно довідки про доходи, ОСОБА_1 у 2019 році його дохід склав 81 657,62 грн. без урахування аліментів (а.с.49).

Згідно контракту № 751/16 ОСОБА_1 проходив службу цивільного захисту з 23.11.2016 року. Згідно п. 3 зазначений контракт був укладений строком на 3 роки до 24.11.2019 року.

На теперішній час ОСОБА_1 не працює, з 05.12.2019 розпочато виплату допомоги по безробіттю, що підтверджено копією трудової книжки.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною першою статті 184 СК України суд за заявою стягувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Ураховуючи положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.

При розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (п.п. 3, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України).

У ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» встановлено прожитковий мінімум для дитини віком дo 6 років з 01 січня 2019 пo 30 червня - 1626 грн., з 01 липня пo 30 листопада 1699 грн., з 01 грудня - 1779 грн., для дітей вікoм вiд 6 дo 18 рокiв з 01 січня 2019 пo 30 июня - 2027 грн., с 01 июля пo 30 листопада 2118 грн., з 01 грудня - 2218 грн.

Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При визначенні розміру аліментів колегія суддів враховує рівність прав та обов`язків батьків щодо дітей, у відповідності до ст. 141 СК України, ту обставину, що на утриманні відповідача знаходиться малолітня дитина.

А також, що відповідачем не заперечувалось сплачувати аліменти у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу).

Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи всі обставини справи та надані сторонами докази, правильно дійшов до висновку, про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що сторони не позбавлені права в майбутньому на звернення до суду з позовом про зміну розміру стягуваних аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану однієї з сторін, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них, а позивачка також не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача і додаткових витрат на дитину, якщо на те будуть наявні законні підстави.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

Т.П. Красвітна