УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 175/2496/19

провадження № 61-11431ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи:директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Воробйов Олексій Володимирович, начальник Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницький Андрій Васильович,

розглянувши касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 8 липня 2020 рокуу справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії, заінтересовані особи: директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Воробйов Олексій Володимирович, начальник Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницький Андрій Васильович,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою про визнання неправомірною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії, заінтересовані особи: директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Воробйов О. В., начальник Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницький А. В.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року скаргу задоволено.

Визнано неправомірною та скасовано постанову директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Воробйова О. В. від 24 червня 2019 року № 87 про результати перевірки законності виконавчого провадження № 41936000 за скаргою ОСОБА_1 від 5 травня 2018 року «На постанову начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Ярушевської І. І. від 23 червня 2017 року».

Зобов`язано директора департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Воробйова О. В. або іншу посадову особу, яка буде виконувати обов`язки директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 8 липня 2020 року апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишено без задоволення, ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року - без змін.

Не погоджуючись із ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 8 липня 2020 року, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 31 липня 2020 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні скарги відмовити.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 8 липня 2020 року Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вказує порушення норм процесуального права. Зазначає, що вказана скарга відноситься до юрисдикції адміністративних судів та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Вказує, що суди попередніх інстанцій застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 914/3015/15.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області виходив із того, що дії директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Воробйова О. В. призвели до порушення прав стягувача у виконавчому провадженні.

З висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення карги суд апеляційної інстанції погодився, оскільки не встановив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що 8 лютого 2014 року постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України Попіва Р. І. відкрито виконавче провадження № 41936000 з примусового виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2013 року у справі № 175/2504/13-ц та встановлено П`ятницькому А. В. строк для самостійного виконання судового рішення.

У встановлений державним виконавцем строк ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2013 року у справі № 175/2504/13-ц не виконано.

31 березня 2014 року постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України Попіва Р. І. виконавче провадження № 41936000 закінчено на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2014 року по справі № 175/1731/14, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року, скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України Попіва Р. І. від 31 березня 2014 року про закінчення виконавчого провадження № 41936000 та зобов`язано відновити виконавче провадження № 41936000.

12 листопада 2014 року постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України Попіва Р. І. виконавче провадження № 41936000 відновлено.

23 грудня 2014 року постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України Попіва Р. І. виконавче провадження № 41936000 закінчено на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Поліщука Д. В. «Про результати перевірки виконавчого провадження» від 26 травня 2017 року № 3 скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України Попіва Р. І. від 23 грудня 2014 року про закінчення виконавчого провадження № 41936000.

23 червня 2017 року начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевською І. І. прийнято постанову про скасування постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Попіва Р. І. від 23 грудня 2014 року про закінчення виконавчого провадження № 41936000.

5 травня 2018 року ОСОБА_1 електронною поштою направив скаргу на постанову начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Ярушевської І. І. від 23 червня 2017 року, в якій просив скасувати постанову начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевської І. І. від 23 червня 2017 року.

Не отримавши відповіді на скаргу, ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області зі скаргою на бездіяльність директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Воробйова О. В. щодо залишення без розгляду його скарги від 5 травня 2018 року та неповідомлення про результати розгляду.

31 серпня 2018 року ОСОБА_1 направив цю ж скаргу від 5 травня 2018 року рекомендованим листом на ім`я Міністерства юстиції України, де вона зареєстрована 6 вересня 2018 року за вхідним № Л-19906.

Судами попередніх інстанцій також установлено, що директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Воробйов О. В. відмовився прийняти та направити ОСОБА_1 постанову про результати перевірки виконавчого провадження № 41936000 за скаргою ОСОБА_1 від 5 травня 2018 року.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року у справі № 175/2172/18, залишеною без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 квітня 2019 року, скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Воробйова О. В. задоволено; визнано неправомірною бездіяльність директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Воробйова О. В. у виконавчому провадженні № 41936000 щодо неприйняття процесуального рішення у формі постанови за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 5 травня 2018 року; зобов`язано директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Воробйова О. В. або іншу посадову особу, яка буде виконувати обов`язки директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 5 травня 2018 року.

Постановою директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Воробйова О. В. від 24 червня 2019 року № 87 відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 5 травня 2018 року.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людиниу справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Згідно змісту статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають.

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевська І. І., приймаючи постанову від 23 червня 2017 року і скасовуючи постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Попіва Р. І. від 23 грудня 2014 року про закінчення виконавчого провадження № 41936000, не врахувала, що вказану постанову вже скасовано постановою директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Поліщука Д. В. від 26 травня 2017 року № 3.

Ураховуючи наведені обставини та вимоги законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про невідповідність постанови начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевської І. І. частині третій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про те, що оскаржувана постанова директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Воробйова О. В. від 24 червня 2019 року № 87 є неправомірною.

Доводи заявника про неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 914/3015/15, відхиляються касаційним судом з огляду на наступне.

У вказаній справі визначено, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Скарга ОСОБА_1 у цій справі не стосується оскарження рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, тому до цієї скарги застосовується загальний порядок судового оскарження, згідно з яким вона повинна розглядатися судом, який видав виконавчий документ, тобто в межах цієї справи за правилами цивільного судочинства.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 8 липня 2020 року є необґрунтованою, додержання норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 8 липня 2020 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Українина ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 8 липня 2020 рокуу справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії, заінтересовані особи: директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Воробйов Олексій Володимирович, начальник Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницький Андрій Васильович.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов