Справа № 464/5040/18 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Провадження № 22-ц/811/1764/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 квітня 2019 року, постановлене у складі головуючого судді Рудакова І.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення, -

в с т а н о в и л а:

позивач ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , у якому, з урахуванням заяви від 19 вересня 2018 року про зміну позовних вимог, просив: зобов`язати виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що є власником зазначеної квартири. У спірній квартирі окрім позивача, зареєстрована також його матір. До 2017 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 . Від шлюбних відносин народилось двоє дітей, які проживають у зазначені квартирі. Колишня дружина разом із своєю матір`ю також проживають у спірній квартирі. На даний час без будь-якої правової підстави відповідачі проживають у квартирі та добровільно виселитися не мають наміру. Колишня дружина самовільна змінила вхідні замки до квартири і не пускає його додому. Відповідачам на праві власності належать квартири, одній у місті Львові, другій у місті Новий Розділ, тобто вони забезпеченні житлом. Він повністю здійснює оплату за житлово-комунальні послуги. Просив позов задовольнити повністю.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 квітня 2019 року позов задоволено повністю.

Зобов`язано виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 704, 80 грн. з кожного.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_4 оскаржила таке в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що вселилась у спірну квартиру як член сім`ї власника квартири та продовжує нею користуватися. Посилання позивача на те, що йому чиняться перешкоди у користуванні квартирою шляхом зміни вхідного замка не відповідає фактичним обставинам справи, так як позивач жодного разу не виявляв бажання потрапити до спірної квартири з часу коли він самостійно, добровільно залишив її. Також жодного разу ОСОБА_1 не звертався до неї з проханням про надання ключів від квартири. Звернення позивача до правоохоронних органів спровоковане лише підготовчими процесуальними діями для подачі позову до суду.

З приводу наявності у відповідача квартири, де б вона могла проживати, то така є непридатна для проживання в ній її дітьми, про що свідчить акт обстеження житлових умов.

Даним рішенням про виселення також порушуються права малолітніх дітей, оскільки вони з народження проживають у спірній квартирі.

За час перебування у шлюбі ними періодично проводились ремонтні роботи за кошти сімейного бюджету, дані дії вчинялись для покращення житлових умов, оскільки сім`я не мала наміру його залишати, що судом першої інстанції враховано не було.

Посилання позивача на те, що у спірній квартирі проживає мати відповідача не відповідає дійсності, оскільки мати має у власності іншу квартиру, де і проживає разом з чоловіком. Мати лише періодично приїжджає, щоб допомоги дочці у догляді за дітьми.

Зазначає, що позивачем не доведено в судовому порядку обов`язкових для виселення відповідачів підстав. Окрім того, звертає увагу на резолютивну частину рішення, невідомо кого суд зобов`язує здійснити виселення відповідачів.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив про безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги. Вказав, що квартира, в якій проживають відповідачі є об`єктом права приватної власності. Станом на час подання відзиву так і не отримав від колишньої дружини ключів до квартири. Твердження апелянта про те, що наявна їй на праві власності квартира є непридатною для проживання є хибним, оскільки в акті немає жодних згадувань про те, що квартира перебуває в аварійному стані, чи наявні тріщини у ній. Щодо зазначення порушення прав дітей, то зазначає, що після розірвання шлюбу діти за взаємною згодою з апелянтом мають проживати за адресою: АДРЕСА_2 .

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 квітня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідачі в судові засідання суду апеляційної інстанції жодного разу не з`являлися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Зважаючи на тривале перебуванні справи на розгляді апеляційного суду, неодноразове заявлення клопотань про відкладення розгляду справи: у зв`язку хворобою відповідача ОСОБА_4 та неможливістю прибути в судове засідання призначене на 03.10.2019 року, у зв`язку хворобою та неможливістю прибути в судове засідання призначене на 23 січня 2020 року представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 (а.с.125), колегія суддів доходить висновку про те, що оскільки рішення про обов`язкову явку учасників справи для надання пояснень у справі не приймалось, за приписами ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розгляду, та з метою дотримання основних засад цивільного судочинства, зокрема і розумних строків розгляду справи судом, можливим є розгляд даної справи у відсутності відповідачів та їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що позивач є власником квартира АДРЕСА_1 . У даній квартирі, окрім власника також зареєстрована його матір - ОСОБА_7 .

Також судом встановлено, що у спірній квартирі фактично проживають відповідачі у справі: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які мають інше зареєстроване місце проживання, а саме - перша зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , а друга за адресою: АДРЕСА_4 , та є одночасно з цим власниками цих квартир.

ОСОБА_3 є колишньою дружиною позивача (шлюб між ними розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2017 року), а ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_3 .

З матеріалів справи убачається, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні належним йому майном (квартирою), шляхом незаконного проживання у ній, зміни замків на вхідних дверях.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до частини першої статті 402, частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Таким чином, на період проживання у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , остання набула особистого сервітуту, що полягав у праві користування квартирою. Проте, такий сервітут є тимчасовим, і припиняється у зв`язку із наявністю певних обставин.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту було факт реєстрації шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідачки до квартири позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Встановивши, що відповідачка ОСОБА_4 набула право користування спірною квартирою, на період проживання у шлюбі з позивачем, і таке втратила у зв`язку із його розірвання, не пов`язана з позивачем спільним побутом та має у власності інше житло, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог, і як наслідок про необхідність виселення відповідачки без надання іншого житла.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18) та в постанові від 16 жовтня 2019 року в справі № 751/8507/15-ц (провадження № 61-29438св18).

Щодо відповідачки ОСОБА_4 (матері відповідачки ОСОБА_4 ), то така вселилася у спірну квартиру без згоди власника, має інше житло, де і зареєстрована, членом сім`ї позивача ніколи не була. Відтак, така також підлягає виселенню.

Тому рішення суду першої інстанції щодо виселення відповідачів із спірного житла слід залишити без змін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України(у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки судом першої інстанції не застосовано ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, і таким за умовами даної справи буде не зобов`язання виселити, без зазначення особи, яка повинна виконати цей обов`язок, а формулювання резолютивної частини саме як виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, колегія суддів приходить до висновку про зміну рішення суду першої інстанції у цій частині шляхом викладення його резолютивної частини у новій редакції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 квітня 2019 року змінити, виклавши резолютивну частину такого в наступній редакції:

« ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення».

В решті рішення суду - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.