ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 лютого 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11031/19

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/344/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді - Бобрової І.О.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

за участю секретаря Шкарупи Ю.В.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Чернігівський національний технологічний університет,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівського національного технологічного університету про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Чернігівського національного технологічного університету, в якому просила визнати за нею право власності на кімнату (квартиру) АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що з 01.05.1999 їй як співробітнику Чернігівського державного інституту економіки і управління було надано житло в гуртожитку по АДРЕСА_2 . 09.07.2002 позивач була зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 . За клопотанням Чернігівського державного інституту економіки і управління згідно із рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 23.01.2001 №4 квартирі №92 житловою площею 26,2 кв.м надано статус житлової та закріплено її за прописаною і проживаючою в ній ОСОБА_1 із сім`єю два чоловіки. Відповідно до рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 15.04.2002 №72 пункт 4 пп.4.10 рішення виконкому міської ради від 23.01.2001 №4 про виключення з гуртожитків квартири АДРЕСА_1 та закріпленні її за ОСОБА_1 було скасовано.

З метою встановлення власника/балансоутримувача будинку і самої квартири АДРЕСА_4 позивач зверталась до відповідача, Чернігівської міської ради, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області, та з отриманих відповідей нею було з`ясовано, що спірна кімната не належить ні до комунальної власності громади, не значиться в реєстрах фонду державного майна та не перебуває у володіння відповідача. Позивач вважає, що нею дотримано всіх необхідних умов для визнання за нею права власності на спірну квартиру за набувальною давністю на підставі ст.344 ЦК України, оскільки вона безперервно, добросовісно та відкрито проживає в ній з 2002 року.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права. Позивачка посилається на те, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що на балансі Чернігівського державного інституту економіки і управління даний будинок не перебував, акт приймання-передачі від 29.08.2014 щодо реорганізації ЧДІЕУ не свідчить про те, що будинок не перебував на балансі інституту. Враховуючи, що саме за клопотанням інституту було змінено статус квартири, то можна стверджувати, що Чернігівський державний інститут економіки і управління розпоряджався даним майном, маючи право надавати житло своїм працівникам, а також відчужувати це майно. Позивач, посилаючись на п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності ат інших речових прав», вважає, що відповідачем у справі за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник, тому позов нею і подано до Чернігівського національного технологічного університету, як правонаступника Чернігівського державного інституту економіки і управління. Позивач наполягає на тому, що її володіння квартирою є добросовісним, оскільки вона до моменту звернення до компетентних органів з метою приватизації не знала і не могла знати про наявність у неї підстав для набуття права власності. На підтвердження факту відкритості володіння позивач надала докази про відсутність заборгованості по сплаті комунальних послуг.

Своїм правом на подачу відзиву відповідач не скористався.

Заслухавши суддю доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду частково не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будинок, в якому знаходиться спірна квартира, на балансі відповідача не перебував і не перебуває, проте позивач не надала згоду на залучення до участі в справі належного відповідача. Також суд зазначив, що позивач в момент надання їй права користування спірною квартирою була обізнана про те, що майно належить іншій особі, що позивач володіє чужим майном, право власності на квартиру у неї не виникло, докази відмови власника від нерухомого майна на користь позивача також відсутні.

Колегія суддів частково не погоджується із зазначеними висновками суду, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у кімнаті (квартирі) АДРЕСА_1 .

Згідно із розпорядженням КМУ від 09.01.2014 №5 та наказу Міністерства освіти і науки України від 05.02.2014 №103 Чернігівський державний інститут економіки і управління було приєднано до Чернігівського національного технологічного університету.

ОСОБА_1 , встановивши, що кімната, яку вона займає, не належить ні до комунальної власності, ні до державного майна, звернулась з вимогою про визнання за нею права власності на кімнату за набувальною давністю, зазначивши відповідачем Чернігівський національний технологічний університет, як правонаступника Чернігівського державного інституту економіки і управління, яким їй і було надано кімнату для проживання.

Виходячи з приписів ст.4 ЦПК України, відповідач це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Відповідно до принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема, фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша і третя статті 13 ЦПК України).

Відповідачем є особа чи держава (частина друга статті 48 ЦПК України), до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі №552/6381/17.

Судом встановлено, що кімната АДРЕСА_1 , з врахуванням рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 15.04.2002 №72, станом на 15.04.2002 мала статус кімнати в гуртожитку.

Згідно з наданим позивачем витягом з протоколу №3 засідання Вченої ради Чернігівського державного інституту економіки і управління від 01.04.1999 ОСОБА_1 надано житло в гуртожитку по АДРЕСА_2 (а. АДРЕСА_5 ).

Дані про видачу ОСОБА_1 ордеру на проживання в кімнаті АДРЕСА_1 матеріали справи не містять, проте з копії паспорту громадянина України, завіреної представником позивача, вбачається, що ОСОБА_1 була зареєстрована у спірній кімнаті 22.04.1999 (а.с.21).

За клопотанням Чернігівського державного інституту економіки і управління Виконавчий комітет Чернігівської міської ради 23.01.2001 приймав рішення про виключення спірної квартири із гуртожитку для закріплення її за прописаною та проживаючою в ній ОСОБА_1 . В подальшому дане рішення 15.04.2002 було скасовано (а.с.6,7).

Наказами Міністерства освіти і науки України від 05.02.2014 №103 та від 23.04.2014 №510 Чернігівський державний інститут економіки і управління реорганізований шляхом приєднання до Чернігівського національного технологічного університету.

Згідно із відповіддю Чернігівського національного технологічного університету від 17.05.2018 №109/05-790 будинок АДРЕСА_6 на балансі АДРЕСА_2 національного технологічного університету не перебував і не перебуває. Вказане підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.79) та копією акту прийому-передачі від 29.08.2014 (а.с.37).

Із відповіді Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Чернігівській області від 19.03.2019 за №18-05-00862 слідує, що частина приміщень у будівлі по АДРЕСА_6 належить до комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області. Вказане підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.77).

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Чернігівський національний технологічний університет є неналежним відповідачем за заявленими позивачем вимогами, оскільки спірна кімната не перебуває у відповідача ані у власності, ані у користуванні.

Посилання позивача на те, що з моменту надання їй житла у 1999 році і до 23.01.2001, коли було змінено статус кімнати у гуртожитку на житлову, гуртожиток по АДРЕСА_6 повинен був перебувати на балансі Чернігівського державного інституту економіки і управління не може слугувати підставою для визнання Чернігівського національного технологічного університету належним відповідачем у даній справі, оскільки даних про приналежність спірної кімнати гуртожитку Чернігівському державному інституту економіки та управління станом на час його реорганізації в 2014 році матеріали справи не містять. Як вказувалося вище, на баланс Чернігівського національного технологічного університету даний об`єкт нерухомості не передавався. Доказування, з огляду на положення ч.6 ст.81 ЦПК України, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у справі № 642/6181/16-ц, висловленим у постанові від 29 серпня 2019 року.

З огляду на викладені обставини, за відсутності належного відповідача у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав давати оцінку іншим обставинам позову, які стосуються обґрунтування наявності чи відсутності у позивача права на визнання за нею права власності за набувальною давністю, створюючи преюдицію.

Сукупність досліджених обставин справи та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що рішення суду першої інстанції по суті спору щодо майна безпосередньо стосується законних прав та обов`язків особи, яка має законне право на розпорядження спірним гуртожитком.

Позивач ОСОБА_1 не позбавлена можливості, визначившись з належним відповідачем, звернутися до нього з відповідним позовом.

Аналіз інших доводів апеляційної скарги щодо наявності у позивача законного права на визнання за нею права власності на квартиру за набувальною давністю є недокладним з огляду на відмову в позові як такого, що заявлений до неналежного відповідача.

Отже, з урахуванням того, що суд першої інстанції розглянув справу по суті до неналежного відповідача, апеляційний суд приходить до висновку, що у задоволенні позову належало відмовити саме з цих підстав.

Відповідно до ч.4 ст.376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином, із мотивувальної частини рішення належить виключити висновок суду про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру (кімнату) АДРЕСА_1 за набувальною давністю у відповідності до ст.344 ЦК України (абзаци 17-27 мотивувальної частини рішення).

Керуючись ст. 367, 374, 376 ч.4, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 грудня 2019 року змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення висновок суду про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру (кімнату) АДРЕСА_1 за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України (абзаци 17-27 мотивувальної частини рішення).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

О.Є.Мамонова

Повний текст постанови складений 06.02.2020.