ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6271/20 Справа № 210/577/20 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: Фізична особа підприємець ОСОБА_2 , Фізична особа підприємець ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ДРУК-КР», ОСОБА_4 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2020 року, ухваленого суддею Сільченком В.Є. у м.Кривому Розі, (відомості про складення повного тексту судового рішення складено відсутні), -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ТОВ «ДРУК-КР», ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи, відшкодування моральної шкоди та припинення випуску друкованого засобу масової інформації про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він ОСОБА_1 є депутатом Криворізької міської ради VII скликання.

08.01.2020 у випуску №2 (839) в газеті «Вісник Кривбасу» було опубліковано статтю під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (рос.) із зазначенням відомостей, що не відповідають дійсності та порушують його право на повагу до гідності та честі, передбачене та гарантоване безпосередньо Конституцією України.

Позивач вважає, що вказана стаття підриває його авторитет як депутата перед громадою, виборцями, які його обрали шляхом вільного голосування на відповідних виборах та довірили йому представляти їх інтереси на сесіях Криворізької міської ради.

Позивач зазначає, що автор статті ОСОБА_4 скомпілював вищевказану статтю, використовуючи неперевірену інформацію із недостовірних джерел, зокрема телеграмм-каналу «Черти Кривого Рога» (рос.), в якій вигадав про вчинення Позивачем «фінансових махінацій», надмірного використання коштів за обслуговування службового автомобіля ТОВ «ЮРІСТЕК ГРУП», про зарахування надмірного обсягу коштів за виконання ТОВ «ЮРІСТЕК ГРУП» робіт відповідно до умов договору, укладеного з ПАТ «Укрпошта».

Зазначені відомості окрім того, що не відповідають дійсності, так ще, й порочать честь, гідність, ділову репутацію Позивача, як депутата місцевої ради, підривають його авторитет перед виборцями та громадою в цілому.

Позивач вважає, що означене в статті є фактично звинуваченням його у вчиненні кримінальних правопорушень, яких він не вчиняв. Зазначені «факти» не є фактами по суті, оскільки є недоведеними, не відповідають дійсності, є лише домислом, щоб опорочити честь та гідність Позивача.

На підставі викладеного просив суд зобов`язати відповідачів ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ТОВ «ДРУК-КР» спростувати інформацію, зазначену у статті Ніколая Колумніста «Экс-радикалы и дыра в бюджете» (рос.) у випуску газети «Вісник Кривбасу» від 08.01.2020 №2 (839) шляхом опублікування в черговому випуску газети судового рішення у даній справі у випадку задоволення позовних вимог. Припинити випуск друкованого засобу масової інформації - газети «Вісник Кривбасу», а також стягнути солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 140 000 грн 00 коп. та судовий збір.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2020 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ставить питання про його скасування з ухваленням нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені ним вимоги, а також стягнути солідарно з відповідачів на його користь судові витрати, понесені ним під час розгляду справи в судах першої і апеляційної інстанцій.

Скаржник вважає, що висновок суду про те, що автор статті висвітлює інформацію не лише про позивача як політичну особу, його діяльність, а й щодо інших юридичних та фізичних осіб, тобто вказана стаття не має відношення безпосередньо до особи Позивача, є неправильним, оскільки він не відповідає обставинам справи. При цьому, скаржник зазначає, що в статті і в анотації до неї вказана його особа, тому вважає, що у необмеженого кола читачів газети не виникало сумнівів, що викладена у статті недостовірна інформація стосується саме позивача ОСОБА_1 , що є підставою для задоволення позову. Позивач вважає, що опублікована стаття містить інформацію, що не відноситься до оціночних суджень, а є фактичним твердженням про вчинення ним злочинів, а оскільки відповідачами не надано доказів існування щодо нього кримінальних проваджень, судових рішень, якими його було засуджено за висвітлені у статті діяння, отже автором статті поширено щодо нього недостовірну інформацію, яка має бути спростована.

Позивач наголошує на тому, що при вирішені спору по суті, суд першої інстанції відніс наведену у статті інформацію щодо нього, до оціночних суджень, а не до фактичних тверджень, вважаючи неможливим перевірити їх істинність чим порушив приписи ст.62 Конституції України ст.6 Конвенції, ухваливши незаконне рішення.

Скаржник вважає, що наведені у статті висловлювання щодо нього є прямими неправдивими звинуваченнями його у вчиненні злочинів, передбачених статтями 190, 369, 185 КК України, що відсутності рішення суду, якими би його було засуджено за вчинення цих кримінальних злочинів, порушують ст.62 Конституції України ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і аж ніяк не можуть вважатися оціночними судженнями. Позивач вказує, що суд першої інстанції не врахував практику Європейського суду з прав людини, висновок Верховного Суду при вирішенні аналогічної справи №761/37180/17, та ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач-1- ФОП ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність доводів скаржника щодо неправомірності оскаржуваного судового рішення, вказує, що судом під час судового розгляду були в повному обсязі дослідженні усі матеріали справи, враховані доводи сторін, правильно засновано норми матеріального і процесуального права, що свідчить про законність та обґрунтованість рішення суду та відсутність підстав для його скасування та просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду, без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач-2- ФОП ОСОБА_3 , просить відмовити скаржнику в задоволенні його апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач-3- ТОВ «ДРУК-КР», посилаючись на законність і обґрунтованість рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2020 року, просить залишити його без змін, відмовивши позивачу ОСОБА_1 в задоволенні його апеляційної скарги.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзивів на неї, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є депутатом Криворізької міської ради VII скликання.

Відповідно до чинного законодавства, депутат місцевої ради - представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу.

08.01.2020 у випуску №2 (839) в газеті «Вестник Кривбасса» було опубліковано статтю під назвою мовою оригіналу: «Экс-радикалы и дыра в бюджете». У якій зокрема міститься посилання на особу депутата ОСОБА_1 та інших фізичних і юридичних осіб. (а.с.8).

З дослідженої статті судом встановлено, що її автор, ОСОБА_4 висвітлює інформацію не лише про Позивача, як політичну особу, його діяльність, а й щодо інших юридичних та фізичних осіб. Тобто вказана стаття не має відношення безпосередньо до особи Позивача.

Також, як встановлено зі змісту інформації відповідача, у статті міститься, зокрема, припущення про вчинення Позивачем незаконних дій, при цьому з посиланням на інших авторів, тобто на джерела звідки була взята вказана інформація Відповідачем - автором статті, тобто розповсюджена відповідачем інформація містить особисті прогнози Відповідача відносно діяльності Позивача та оцінку дій останнього.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 керувався нормами статей 32, 34 Конституції України, статтями 277, 299, ЦК України, статтею 30 Закону України «Про інформацію» та оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходив з того, що інформація, про спростування якої пред`явив вимоги ОСОБА_1 не підлягає спростуванню та визнанню недостовірною, оскільки така інформація стосується позивача, як публічної особи та його професійної діяльності на посаді депутата Криворізької міської ради, а тому він повинен бути готовим до неї, оскільки межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою. Поширена відповідачами інформація про позивача є неприємною для нього, однак вона не виходить за рамки суспільної моралі. Інформація висловлена у формі, яка не принижує гідність, честь чи ділову репутацію, не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не є розповсюдженням завідомо неправдивої інформації. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні висловлювання зазначені у статті відносно Позивача є лише оціночними судженнями автора статті, які не підлягають спростуванню.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не може погодитись із викладеними в апеляційній скарзі доводами представника позивача, виходячи з наступних підстав.

За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи по суті дотримався зазначених вимог закону.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та членів своєї сім`ї та права вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування моральної шкоди, нанесеної збором, зберіганням, використанням та поширенням недостовірної інформації. Конституцією України, а саме ст.34 кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьблять її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до ст.297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності, честі та недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.

Таким чином, позов про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування і заборону розповсюдження недостовірної інформації вправі пред`явити фізична особа відносно якої поширена недостовірна інформації, що порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Цим конституційним положенням відповідають приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (ч.1 ст.302 ЦК України).

Таке, конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується із Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку.

З урахуванням наведених конституційних положень, при вирішенні справи про захист честі, гідності та ділової репутації слід визначити баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (абз.4 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02. 2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи»).

Так, суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази, статтю газети «Вестник Кривбасса» під назвою мовою оригіналу: «Экс-радикалы и дыра в бюджете» та проаналізувавши зміст поширеної Відповідачами інформації, дійшов висновку, що автор статті ОСОБА_4 позиціонує Позивача саме, як депутата Криворізької міської ради, тобто, як публічну особу, політичного діяча, та ніяким чином не зачіпає сторони його приватного (особистого) життя. Ці обставини підтверджуються і самим Позивачем в його позовній заяві, з якої видно, що Позивач сприйняв поширену щодо нього інформацію, саме, в контексті його статусу депутата місцевої ради, громадського діяча та публічної особи, оскільки ця стаття підриває його авторитет як депутата перед громадою, виборцями, які довірили йому представляти їх інтереси на сесіях Криворізької міської ради.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «По судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У пункті 19 Пленуму Верховного Суду України «По судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, роз`яснено, що при вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Вирішальним при розгляді спорів такого характеру є виокремлення з поширеної інформації фактичних даних та відмежування їх від оціночних суджень.

Факт, - це явище об`єктивної дійсності, конкретні події, які об`єктивно виникнули у минулому, і які існують незалежно від поглядів і ставлень до них інших осіб. У випадку з поширенням фактів суд має перевірити їх істинність та достовірність. Така перевірка здійснюється простим вивченням питання, чи мали певні факти місце в минулому, і чим вони підтверджуються. Натомість, якщо йдеться про оціночні судження, вони, відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» такій перевірці підлягати не можуть.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири) (стаття 30 Закону України «Про інформацію»).

Іншими словами, оціночне судження - це звичайна думка особи, висловлювання свого особистого ставлення до певних подій, суб`єктивне судження, засноване за здатності людини критично мислити та висловлювати власні думки. Зрозуміло, що оцінити правдивість суб`єктивного судження неможливо саме через те, що воно є суб`єктивним. Перевірці можуть підлягати лише об`єктивні факти, а не суб`єктивні судження.

Відповідно до частин 1-2 статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у вказаній Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У абзаці четвертому пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року ухвалив рішення у справі №61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

У справі « Дюльдін і Кіслов проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Отже, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, так як вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Оціночні судження не підлягають спростуванню. Позивач має можливість захистити свої права через надане йому законодавством право на відповідь.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 161/4052/16-ц (провадження № 61-7181св18).

Так, скаржник вважає, що інформація опублікована 08.01.2020 у випуску №2 (839) газети «Вісник Кривбасу» під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (рос.), саме: (мовою оригінала)-«помагая ОСОБА_5 проворачивать незаконне финансовие махинации», «скорее всего, здесь не обошлось без ОСОБА_6 , который именно на таких аферах и состави себе капитал», «телеграмм-канал допускает, что эти средства были просто украдены депутатом экс-ляшковцем ОСОБА_7 », « ОСОБА_5 пытался «договориться» за крупную суму о своїм назначении на должность в областной Госгеокадастр», не відповідає дійсності та порушує його право на повагу до гідності та честі, передбачене та гарантоване безпосередньо Конституцією України.

Колегія суддів, дослідивши відомості, викладені у статті «Экс-радикалы и дыра в бюджете» (рос.), зокрема -«помагая Смалию проворачивать незаконне финансовие махинации», звертає увагу, що в статті, перед цим висловом зазначено (мовою оригінала) «и по мнению « ОСОБА_8 », інше висловлювання: «скорее всего, здесь не обошлось без ОСОБА_6 , который именно на таких аферах и составил себе капитал», після нього зазначено (мовою оригінала) "отмечает автор « ОСОБА_8 »", що стосується висловлювань: «эти средства были просто украдены депутатом экс-ляшковцем ОСОБА_7 », то в статті відображено, (мовою оригінала) «телеграмм-канал допускает, что эти средства ….», щодо інформації : « ОСОБА_5 пытался «договориться» за крупную сумму о своїм назначении на должность в областной Госгеокадастр», то в статті написано (мовою оригінала): «Другой известный криворожский блогер утверждает, что ОСОБА_9 неслучайно пытался стать главой Геокадастрв Днепропетровской области, по его мнению ОСОБА_5 пытался «договориться» за…», та зазначає наступне.

В статті «Экс-радикалы и дыра в бюджете» (рос.) її автор виклав не свою думку, а послався на конкретні джерела, якими були висловлені відомості щодо депутата ОСОБА_1 , зокрема (мовою оригінала): «и по мнению «Чертей», отмечает автор « ІНФОРМАЦІЯ_2 », «телеграмм-канал допускает», "Другой известный криворожский блогер утверждает, по его мнению", тобто в статті викладені оціночні судження різних джерел, їх думки, переконання, судження щодо публічної особи, депутата ОСОБА_1 , які на думку колегія суддів не можуть бути предметом судового захисту, оскільки суб`єктивна думка та погляди, названих вище джерел не може бути перевірена на предмет їх відповідності дійсності.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дослідив інформацію, викладену у статті газети, яка оскаржується позивачем та окремо надав їй відповідну оцінку про, що повно і обгрунтовано зазначив в судовому рішенні, тому відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що суд дійшов неправильного висновку, сприйнявши викладену щодо нього інформацію за оціночні судження, а не фактичні твердження.

Так, аналізуючи інформацію, яку позивач вважає такою, що порушує його особисті немайнові права, суд першої інстанції, з огляду на характер поширеної інформації та публічність позивача, дійшов вірного висновку, що її не можна віднести до інформації, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію, тобто до інформації, в якій стверджується про порушення Позивачем, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил, неетичну поведінку в особистому, громадському чи політичному житті і т.д.) і яка порушує право позивача на повагу до гідності, честі чи ділової репутації, а отже відсутній один із елементів юридичного складу правопорушення, наявність якого могла бути підставою для задоволення позовних вимог.

Висновок місцевого суду, про те, що інформація, про спростування якої пред`явив вимоги позивач, як депутат Криворізької міської ради, не підлягає спростуванню та визнанню недостовірною, колегія суддів, вважає правильним і належним чином обґрунтованим, оскільки, як правильно зазначив суд, ця інформація стосується позивача, як публічної особи та його професійної діяльності на посаді депутата Криворізької міської ради, у зв`язку із чим, він повинен бути готовим до неї, оскільки межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, поширена відповідачами інформація є неприємною для позивача, однак вона не виходить за рамки суспільної моралі і висловлена у формі, яка не принижує гідність, честь чи ділову репутацію, не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, а ґрунтується виключно на оціночних судженнях автора статті.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на викладене з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини стосовно щодо застосування статті 10 Конвенції, колегія суддів вважає, що наведена у статті інформація яку позивач просив спростувати, становить основу права на свободу вираження поглядів та захищена на рівні національного законодавства і Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, що позивачем не доведено факт поширення недостовірної інформації щодо нього відповідачами, а також те, що внаслідок дій відповідачів було порушено його особисті немайнові права.

На думку колегії суддів, вимога позивача щодо припинення випуску друкованого засобу масової інформації газети «Вісник Кривбасу» суперечить нормам ст.ст.15,16 ЦК України, оскільки є невірно обраним способом захисту цивільного права, що зокрема є підставою для відмови у задоволенні пред`явлених особою вимог.

Слід зазначити, що доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі були предметом розгляду судом першої інстанції та спростовуються повно і всебічно з`ясованими судом обставинами справи та наявними у справі доказами, яким судом, як кожному окремо так і у їх сукупності надана належна правова оцінка, що аргументовано і повно відображено в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, доводи ж позивача в апеляційній скарзі щодо наявності підстав для задоволення позову в повному обсязі, є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою скаржника з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.5 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду залишається без змін, відповідно, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 серпня 2020 року.

Головуючий:

Судді: