Провадження №22-ц/812/1341/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 серпня 2020 року м. Миколаїв

справа № 484/1184/20

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Тищук Н.О., Шаманської Н.О.,

переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 16 червня 2020 року під головуванням судді Медведєвої Н.А., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В

У квітні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ) звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 17 січня 2008 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, за яким остання отримала кредит у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшому був збільшений до 8700 грн. При підписанні анкети-заяви ОСОБА_1 погодилася, що заява позичальника разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку становлять між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

Посилаючись на викладене та порушення відповідачем своїх зобов`язань, що призвело до заборгованості за кредитним договором, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, що станом на 22 березня 2020 року складає 18096грн.41коп., з яких: 7253 грн. 95 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 3343грн.48 коп. - заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 6161 грн. 28 коп. - заборгованість за пенею, а також 500 грн. - штраф (фіксована частина) і 837 грн. 94 коп. - штраф (процентна складова), нарахований відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг:

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 червня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 17 січня 2008 року в розмірі 7 253 грн. 95 коп. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір в розмірі 842грн. 58 коп.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, та неустойкою та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апелянт зазначав, що відповідачка особисто підписала анкету-заяву, висловивши згоду на укладання кредитного договору на запропонованих Банком умовах, кредитний договір не оспорювала, не надала заперечень проти Умов та Правил надання банківських послуг, що містяться у матеріалах справи, отримавши кредитні кошти здійснювала операції щодо зняття готівки з карткового рахунку та частково погашала заборгованість по кредиту, що свідчить про її згоду з умовами договору, зазначеними у Тарифах обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умовах і Правилах надання банківських послуг, а тому суд безпідставно застосував до даних правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, та необґрунтовано відмовив у стягненні заборгованості за відсотками та неустойкою.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом установлено і таке вбачається з матеріалів справи, що 17 січня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 1 000 грн. шляхом підписання анкети-заяви про надання банківських послуг, отримавши платіжну картку, за допомогою якої розпоряджалася кредитними коштами.

В анкеті-заяві ОСОБА_1 від 17 січня 2008 року зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 29).

Також у вказаній анкеті-заяві зазначено, що розмір кредитного ліміту встановлено у сумі 1000 грн., а базову процентну ставку за користування кредитними коштами - у розмірі 3 % на місяць.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 27) розмір встановленого за вказаним договором кредитного ліміту неодноразово змінювався та з 31 січня 2017 року був встановлений у розмірі 8 700 грн.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 22 березня 2020 року складає 18096грн.41коп., з яких: 7253 грн. 95 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 3343грн.48 коп. - заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 6161грн. 28 коп. - заборгованість за пенею, а також 500 грн. - штраф (фіксована частина) і 837 грн. 94 коп. - штраф (процентна складова), нарахований відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Як вбачається з виписки з особового рахунку відповідачки ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконувала неналежним чином, поповнюючи рахунок за кредитним договором несвоєчасно та погашаючи заборгованість не у повному розмірі (а.с. 18-26, 59-67).

Розмір встановленої судом першої інстанції заборгованості за тілом кредиту, що підлягає стягненню з відповідачки на користь Банку, апелянт не оспорював.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - Банк).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не були доведено узгодження із відповідачкою її конкретний розмір, підстави та порядок нарахування, оскільки відсутні належні докази того, що саме з наданими позивачем Умовами та правилами надання банківських послуг ознайомилася і погодилася відповідачка, підписуючи Заяву про надання банківських послуг, а також того, що вказані документи на момент отримання ОСОБА_1 кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки, а тому надані банком Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані Банком до суду Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 30-35) розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету- заяву про надання банківських послуг.

За таких обставин, суд дійшов правильного висновку, що надані банком Умови та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. З огляду на їх мінливий характер, їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду, від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17).

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

За такого, оскільки Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи з обслуговування кредитних карт «Універсальна», що є в матеріалах даної справи, не містять підпису ОСОБА_1 , то судом першої інстанції правильно встановлено, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного сторонами 17 січня 2008 року шляхом підписання анкети-заяви.

Аргументи апеляційної скарги щодо неправильності таких висновків суду суперечать встановленим обставинам справи, наведеним положенням закону та зазначеному висновку Великої Палати Верховного Суду, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Таким чином, суд в цій частині вирішив справу згідно з нормами матеріального права, які підлягали застосуванню за даними правовідносинами, дав належну правову оцінку доказам і дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні вказаних позовних вимог.

Разом із тим колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення у повному обсязі вимог Банку про стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Так, зі змісту власноручно підписаній ОСОБА_1 анкеті-заяві вбачається, що сторони погодили базову процентну ставку за користування кредитними коштами у розмірі 3 % на місяць.

Проте відповідно до позовної заяви АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами у ОСОБА_1 відсутня, тому вимог про її стягнення Банк не заявляв.

Заявлені Банком вимоги про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, розраховані відповідно до процентної ставки, встановленої Умовами та правилами надання банківських послуг. Між тим, оскільки, як вірно було встановлено судом першої інстанції, надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг не є складовою укладеного із відповідачкою кредитного договору, то у стягненні розрахованих таким чином відсотків за порушення грошового зобов`язання слід відмовити.

Разом із тим, за загальним правилом, встановленим у ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За такого, колегія суддів вважає, що позивач вправі вимагати стягнення з відповідачки на свою користь нарахованих на суму простроченого кредиту 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Таким чином, враховуючи розмір простроченого тіла кредиту та період, за який Банк нараховує такі проценти (з 01.10.2019 року по 22.03.2020 року), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 117грн. 64коп. нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України трьох процентів річних.

Аргументи апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду про відмову у стягненні процентів у розмірі, встановленому Умовами та правилами надання банківських послуг, оскільки дії відповідачки з користування кредитними коштами, на думку Банку, свідчать про визнання ОСОБА_1 кредитної заборгованості та згоду з умовами кредитування - суперечать встановленим обставинам справи, вищевикладеним положенням закону та викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 висновку, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Також колегія суддів не може погодитись з твердженнями апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував до даних правовідносин вищевказану правову позицію Великої Палати Верховного Суду, не маючи заперечень відповідачки, яка не оспорювала умови укладеного кредитного договору .

Такий висновок апелянта ґрунтується на помилковому розумінні основних принципів процесу доказування у цивільних справах.

За загальним правилом частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Аналіз положень частини 2-4 статті 81 та статті 82 ЦПК України свідчить про те, що безумовною підставою для звільнення сторони від доказування є обставини, визнані загальновідомими. В інших випадках сторона звільняється від доказування при наявності лише певних умов.

При цьому за правилами пункту 1 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, які визнані учасником справи і суд не має обґрунтованих сумнівів щодо їх достовірності, або добровільності визнання.

Отже, розгляд справи у заочному порядку (у відсутності відповідача) не звільняє позивача від обов`язку доводити підстави позову (в цій справі - обґрунтованість розрахунків), а суд - оцінювати надані докази за вимогами статей 77-80 ЦПК України.

Оскільки визнання обставин відповідачем та відсутність заперечень відповідача при заочному розгляді справи не є тотожними обставинами, а процесуальне значення має лише факт визнання, то спірні правовідносини не мають іншого характеру ніж правовідносини у справі № 342/180/17, при розгляді якої Верховний Суд зробив правовий висновок в постанові від 3 липня 2019 року та яку застосував суд першої інстанції.

Отже, апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права при вирішенні позовних вимог про стягнення договірних процентів та неустойки.

За таких обставин, оскільки суд першої інстанції помилково визначив обсяг заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 17 січня 2008 року, то відповідно до ст. 376 ЦПК України судове рішення підлягає зміні в частині розміру стягнення. Отже всього з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 371 грн. 59 коп. (7 253 грн. 95 коп. + 117грн. 64 коп.).

Відповідно до ч.ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За такого також підлягає зміні і розмір стягнутих з відповідача судових витрат, понесених позивачем при подачі позову. Цей розмір визначається пропорційно задоволеним вимогам (41 %) та становить 861грн.82коп.

За таким же правилом підлягають розподілу і судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом. Отже, з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 34 грн. 05коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 червня 2020 року змінити, збільшивши стягнення заборгованості за кредитним договором з 7 253 грн. 95 коп. до 7 371 грн. 59 коп. (сім тисяч триста сімдесят одна гривня п`ятдесят дев`ять копійок), а судових витрат - з 842 грн. 58 коп. до 861грн.82коп. (вісімсот шістдесят одна гривня вісімдесят дві копійки).

В іншій частині залишити рішення без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» відшкодування судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 34 грн. 05коп. (тридцять чотири гривні п`ять копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.О. Тищук

Н.О. Шаманська

Повний текст судового рішення складено 18 липня 2020 року