КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 361/8906/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9339/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Селезньова Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2020 року,

встановив:

у грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованістьв розмірі 127 690 грн. 98 коп. та судові витрати, посилаючись на те, що між сторонами 03 грудня 2012 року було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 8 000 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору станом на 31 серпня 2019 року утворилась заборгованість, яка складається з 7 107 грн. 85 коп. заборгованості за тілом кредиту та 120 583 грн. 13 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_1 03 грудня 2012 року було укладено договір про надання банківських послуг. За умовами договору позичальнику було встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок. Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання щодо внесення коштів на погашення кредиту, в результаті чого виникла заборгованість в загальному розмірі 127 690 грн. 98 коп.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що сторони досягли згоди щодо істотних умов кредитного договору, а також зазначив про сплив строку позовної давності. Такий висновок суду є законним та та відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 207, 626, 628, 633, 634, 1054, 1055 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що між сторонами було укладено кредитний договір шляхом приєднання відповідача до Умов та Правил надання банківських послуг, договір кредиту є укладеним, а тому заборгованість має бути стягнута на користь банку у повному обсязі. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення відсотків, пені та штрафів.

В частинах 1 та 2 статті 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 шляхом заповнення Анкети-заяви 03 лютого 2012 року уклав з ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», договір про надання банківських послуг (а.с.9). Зі змісту даної Анкети-заяви вбачається, що відповідач погодився з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Також надана до суду Анкета-заява містить анкетні дані відповідача, інформацію щодо його місця проживання та реєстрації, сімейного стану, трудової діяльності, а також щодо виявлення ОСОБА_1 бажання оформити кредитну картку та отримати на неї кредитний ліміт в розмірі 5 000 грн..

При зверненні до суду з позовом позивачем було надано копію Анкети-заяви від імені ОСОБА_1 , копію його паспорту, а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». При цьому позивачем не зазначено в якій редакції діяли Умови та Правила на день укладення договору з відповідачем. Надані витяги підпису відповідача не містять.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17) зазначається, що в такому випадку неможливо застосовувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у Заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування коштами, надані банком при зверненні до суду з позовом Умови та Правила надання банківських послуг разом із Заявою не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було зроблено правильний висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за відсотками.

Поряд з цим позивачем до суду першої інстанції було надано виписку по рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 , з якої вбачається, що відповідач користувався виданою йому кредитною карткою (зазначено № НОМЕР_1 , а.с.108-110) шляхом використання кредитних коштів та поповнення рахунку на погашення заборгованості у період з лютого 2012 року по лютий 2014 року.

Вказані обставини свідчать про те, що у відповідача наявна заборгованість перед позивачем за фактично використаними кредитними коштами. Разом з тим, відповідачем ОСОБА_1 у суді першої інстанції було заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Згідно з положенням ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Матеріали справи свідчать про те, що останній платіж за карткою відповідачем було здійснено 07 лютого 2014 року шляхом поповнення картки готівкою на 400 грн. (а.с.109). Також в ході розгляду справи позивач вказував про те, що термін дії останньої виданої ОСОБА_1 картки закінчився у січні 2016 року. З позовом до суду банк звернувся у грудні 2019 року.

Доводи позивача, викладені в письмових заявах до суду першої інстанції, щодо погодження сторонами строку позовної давності в 50 років, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки надані Умови та правила надання банківських послуг підпису відповідача не містять та не є складовою частиною укладеного договору.

У своїй апеляційній скарзі представник позивача зазначала також про те, що судом не було враховано, що відповідачем були вчинені дії, які свідчать про переривання строку позовної давності, а саме сплачено кошти на погашення заборгованості в квітні, травні, червні та грудні 2016 року. Вказані доводи позивача також є необґрунтованими та не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

У наданій до суду першої інстанції виписці по рахунку банком було відображено, що 26 квітня 2016 року, 23 травня 2016 року та 17 червня 2016 року за карткою було здійснено операції з погашення заборгованості (а.с109, зворотна сторінка).

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено особисто або уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

В даному випадку, надана до суду виписка за рахунком відповідача свідчить про те, що вказані платежі були здійснені в автоматичному порядку шляхом рефінансування з іншої картки, відкритої на ім`я відповідача. Доказів про те, що вказані платежі були здійснені шляхом поповнення картки готівкою або шляхом переводу грошових коштів відповідачем самостійно з іншої своєї картки, представником банку до суду не надано.

Крім того, суд звертає увагу на те, що платіж від 16 грудня 2016 року, про який зазначає представник позивача в апеляційній скарзі, у наданій до суду виписці по рахунку взагалі не відображений (а.с.110).

За таких обставин підстави вважати, що відбулось переривання строку позовної давності - відсутні.

Враховуючи викладене, позивач пропустив строк, встановлений для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за тілом кредиту, що є підставою для відмови у його задоволенні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів зауважує також про те, що хоча судом першої інстанції і зроблено висновок про безпідставність розрахунку відсотків в розмірі 551 474 грн., які не заявлялись позивачем до стягнення, вказане не призвело до помилкового вирішення справи по суті.

Таким чином судом першої інстанції було зроблено правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді