ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/215/20 Справа № 205/8103/18 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія Арта про визнання трудового договору розірваним, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення сум,-

В С Т А Н О В И Л А:

06 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою до ТОВ «ЮК «Арта» про визнання трудового договору розірваним, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення сум (а.с.2-7).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Юридична компанія «Арта» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі з 01 січня 2018 року по 23 січня 2018 року у розмірі 2278 грн. 80 коп. сума, з якої належать відрахуванню податки, заборгованість з виплати тимчасової втрати непрацездатності за період з 20 лютого 2018 року по 07 березня 2018 року у розмірі 1956 грн. 96 коп., а також судовий збір у розмірі 69 грн. 38 коп., а всього 4305 грн. 14 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.124-126).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом № 20-к від 29 серпня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на посаду головного бухгалтера ТОВ «ЮК «Арта» з 30 серпня 2017 року (а.с. 112).

Згідно листка непрацездатності серії АДК № 027148, виданого 24 січня 2018 року (а.с. 20) та листка непрацездатності серії НОМЕР_1 , виданого 20 лютого 2018 року (а.с. 21), ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні з 24 січня 2018 року по 19 лютого 2018 року та з 20 лютого 2018 року по 07 березня 2018 року відповідно.

Відповідно до опису поштового вкладення (а.с. 25), 14 лютого 2018 року позивач на юридичну адресу відповідача направила копію заяви про звільнення від 16 січня 2018 року (а.с. 19), реквізити карткового рахунку (а.с. 23) та супровідний лист від 14 лютого 2018 року (а.с. 22). Поштове відправлення не було вручено адресатові і було повернуто відправникові 20 лютого 2018 року, причина повернення за місцем обслуговування (а.с. 25).

На підставі опису поштового вкладення (а.с. 26), 20 лютого 2018 року позивач направила на юридичну адресу ТОВ «ЮК «Арта» листок непрацездатності серії АДК № 027148, виданий 24 січня 2018 року (а.с. 20) і пояснювальну записку, які відповідачем отримано 07 березня 2018 року (а.с. 26).

Листом № 07/03 від 7 березня 2018 року ТОВ «ЮК «Арта» повідомило позивача про неможливість перерахування належних їй до виплати сум на повідомлені нею банківські реквізити через відсутність у відповідача «Зарплатного проекту» в банківських установах, а також запропоновано ОСОБА_1 з метою звільнення з роботи з`явитися до відділу кадрів товариства і звільнитися у встановленому законом порядку (а.с. 51).

Згідно опису поштового вкладення (а.с. 28), 12 березня 2018 року ОСОБА_1 направила відповідачеві листок непрацездатності серії АДК № 027378, виданий 20 лютого 2018 року (а.с. 21), копію заяви про звільнення від 16 січня 2018 року (а.с. 19) та копію заяви про направлення трудової книжки на адресу позивача від 14 лютого 2018 року (а.с. 27). Поштове відправлення не було вручено адресатові та було повернуто позивачеві, причина повернення за закінченням терміну зберігання (а.с. 29).

ГУ Держпраці у Дніпропетровській області на підставі направлення на проведення інспекційного відвідування, виданого на підставі наказу № 188-І від 26 березня 2018 року та звернення працівника вх. № 375 від 12 березня 2018 року щодо можливого порушення стосовно нього законодавства про працю, було проведено перевірку відповідача на предмет додержання законодавства про працю, за результатами якої було складено акт, яким порушення трудового законодавства щодо ОСОБА_1 встановлено не було (а.с. 57-63).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що заробітна плата, належна до виплати ОСОБА_1 , за відпрацьований нею час за січень 2018 року, їй виплачена не була. Відповідно до довідки, наданої відповідачем, середньоденний заробіток позивача становить 151 гривню 92 коп. (а.с. 119). Кількість фактично відпрацьованих днів у січні 2018 року становить 15 днів. Тому заробітна плата за січень 2018 року, яка підлягає виплаті працівникові, становить 2278 гривень 80 коп., з якої належать до відрахування податки, що розраховується наступним чином: з 01 січня 2018 року по 23 січня 2018 року 15 робочих днів; 15 робочих днів х 151 гривню 92 коп. = 2278 гривень 80 коп. Також ОСОБА_1 відповідачем не було здійснено виплату лікарняних за період з 20 лютого 2018 року по 07 березня 2018 року. Тому з ТОВ «ЮК «Арта» підлягають стягненню лікарняні у сумі 1956 гривень 96 коп.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог про визнання трудового договору розірваним, суд першої інстанції виходив із того, що розірвання трудового договору за рішенням суду не передбачено чинним законодавством і є виключним правом роботодавця. З урахуванням того, що позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог про розірвання трудового договору, то передбачені законом підстави для задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача видати належним чином оформлену трудову книжку та стягнення з ТОВ «ЮК «Арта» середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки відсутні.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, то відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог про розірвання трудового договору відмовлено та трудові відносини позивача з роботодавцем до теперішнього часу не припинені, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог у частині стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Так, відповідно до реч. 1 ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

При вирішенні спору про визнання трудового договору розірваним, суд звертає увагу, що сторонами трудового договору є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, якому й надано право звільнення працівника у певних випадках, і такою компетенцією суд не наділений.

Позивачем не було надано ні суду першої інстанції, ні до апеляційного суду доказів, що вона дійсно 16 січня 2018 року зверталася особисто до директора ТОВ «ЮК «Арта» з заявою про звільнення за власним бажанням.

Крім того, апелянтом не надано жодних доказів, що вона в інший спосіб повідомила підприємство про намір розірвати трудовий договір.

В свою чергу, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, як передбачено вимогами ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не надано до суду жодних достатніх, належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт належного повідомлення роботодавця про намір розірвати трудовий договір.

Разом з тим, право на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк є виключно правом працівника та/або роботодавця. Позивачем не наведено мотивованих причин, з яких вона позбавлена права звернутися до ТОВ «ЮК «Арта» із заявою про звільнення її за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, адже про таку можливість позивачу вказано і самим відповідачем у листі № 07/03 від 7 березня 2018 року.

Крім того, нормою ч. 1 ст. 38 КЗпП України передбачений обов`язок працівника відпрацювати після подання заяви про звільнення два тижні. Позивач заявляє, що нею заяву про звільнення було подано директору відповідача особисто 16 січня 2018 року, згідно листка непрацездатності серії АДК № 027148, виданого 24 січня 2018 року (а.с. 20) та листка непрацездатності серії АДК № 027378, виданого 20 лютого 2018 року (а.с. 21), вона знаходилася на лікарняному загалом з 24 січня 2018 року по 07 березня 2018 року. Після того, як ОСОБА_1 було виписано з лікарняного, вона до роботи не стала, вважаючи себе звільненою і вільною від обов`язку відпрацювати два тижні після подання заяви про звільнення. Зазначені твердження позивача, надані суду є хибними, адже у працівника відносно роботодавця є не лише права, а і обов`язки. Крім того, ч. 2 ст. 38 КЗпП України для працівника передбачена можливість продовжити трудові відносити з роботодавцем навіть після подання заяви про звільнення, а відповідачем, як було з`ясовано під час розгляду справи, крім заяви про повернення трудової книжки, яку ним було отримано електронною поштою (а.с. 54), інші заяви, які б свідчили про намір позивача розірвати з відповідачем трудові відносини, не отримувалися.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: