Справа № 199/5100/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2020 року м. Дніпро

Суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Скрипник О.Г., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат, понесених на ремонт домоволодіння,-

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат, понесених на ремонт домоволодіння.

Позивач надав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просив: заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтуванні заявлених вимог позивач зазначив, що у домоволодінні АДРЕСА_1 Позивач зареєстрований разом зі своєю дружиною та донькою. Родина мешкає в даному володінні до цього часу. Зазначене домоволодіння поділено на дві частини та має два окремі виходи. За життя батька позивача ОСОБА_3 , приблизно з 2002 року, одну частину домоволодіння було віддано в користування молодій родині ОСОБА_4 .

Позивачем було зроблено капітальний ремонт не лише своєї частини домоволодіння, а й частини, де мешкав його батько, крім того позивач самостійно сплачував всі комунальні послуги.

До 04.07.2017 року у Позивача не було жодних сумнівів, що він успадкує 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Однак, звернувшись 04.07.2017 року до Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори, де йому було повідомлено по причині того, що за життя його батько, відповідно до договору дарування від 18.08.2014 року подарував своїй донці ОСОБА_2 належне йому на праві власності вищевказане домоволодіння.

При наявності згоди батька Позивача на проведення ремонтних робіт, всі ці роки Позивач витрачав свої власні кошти на утримання будинку в належному стані. Без належного догляду будинок вже давно прийшов в непригодний для проживання стан.

Постановою Верховного суду від 30 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.07.2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04.12.2018 року залишено без змін, якими відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позовної заяви про визнання договору дарування домоволодіння АДРЕСА_1 недійсним.

Після винесення Верховним судом 30.06.2020 року постанови про відмову у задоволенні касаційної скарги, Відповідачка повідомила Позивача про виселення його та його родини з вказаного домоволодіння, оскільки будинок виставлено на продаж.

Зараз у ОСОБА_2 наявна можливість виселити Позивача з родиною з вказаного домоволодіння без відшкодування суми витрат, понесених на проведення ремонтних робіт та утримання будинку в належному стані. Не вжиття заходів забезпечення позову може утрудни чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 2 частини 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Відповідно до п. 6 ст. 431 ЦПК України, за заявою особи, на користь якої ухвалено рішення, суд з метою забезпечення виконання рішення суду може вжити заходів, передбачених ст. 150 цього кодексу.

Пленум Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" N 9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ N 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові N 6-605цс16 від 25 травня 2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову, по суті, це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з цією постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачеві реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

Частиною 2ст. 152 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для розгляду заяви судом.

Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов`язок суду забезпечити позов, при чому, відповідно до вимог законодавства, це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

До матеріалів заяви заявником не надано доказів, який би підтверджували, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

У зв`язку з викладеним, суд вважає, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, і, враховуючи обставини справи, характер правовідносин, предмет та підстави позову, обсяг позовних вимог, суд вважає, що на теперішній час відсутні достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову, може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, тому в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 151, 153 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат, понесених на ремонт домоволодіння, - залишити без задоволення.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Скрипник О.Г.