Провадження № 22-ц/4808/134/20
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О.В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Шамотайла О.В., ухвалене 11 листопада 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 18 листопада 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , Приватного підприємства «ВікноЛідер», третя особа без самостійних вимог - Головне управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області, про розірвання договору, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної недоліками придбаного товару та виконаних робіт,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ПП «ВікноЛідер», третя особа без самостійних вимог - Головне управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області, про розірвання договору, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної недоліками придбаного товару та виконаних робіт.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в кінці серпня 2016 року він звернувся до офісу мережі віконних салонів ПП «ВікноЛідер», що знаходиться по вул. С. Стрільців, 54 в м. Івано-Франківську, маючи намір замовити та придбати металопластикові дверні конструкції. 31 серпня 2016 року його працівником здійснено заміри, за що сплачено кошти у розмірі 200,00 грн.01 вересня 2016 року між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір №3388Р, відповідно до умов якого остання зобов`язалася продати вироби з ПВХ та виконати роботи з монтажу (установки) ПВХ конструкцій. Ним тоді ж оплачено завдаток у розмірі 3 800,00 грн, а 12 вересня та 19 вересня 2016 року решту суми замовлення - 3 528,00 грн. При монтажі першої дверної конструкції було виявлено, що щілини між конструкцією дверей та дверним отвором (прорізом) занадто великі. Також зазначені у листку пропозиції (замовленні) розміри не відповідають виготовленим конструкціям, всі двері мають однакову висоту, хоча висота дверних отворів (прорізів) є різною. Претензіями від 23 жовтня та 26 жовтня 2016 року він просив відповідачів усунути виявлені недоліки, а у разі неможливості їх виконання повернути сплачені кошти. Оскільки недоліки не усунуто, кошти не повернуто, просив розірвати укладений 01 вересня 2016 року з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 договір №3388Р, стягнувши з неї кошти в розмірі 7 528,00 грн. Також стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та ПП «ВікноЛідер» з кожного матеріальну шкоду в розмірі по 1 300,00 грн та моральну шкоду в розмірі по 1 000,00 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 листопада 2019 року позов задоволено частково. Розірвано договір №3388Р від 01 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 Стягнуто з неї на користь позивача 7 528,00 грн сплачених коштів за цим договором. У задоволенні решти вимог відмовлено. Також вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачами не надано належних та допустимих доказів, які б спростували доводи позивача стосовно виявлених недоліків, зокрема, невідповідності фактичних розмірів виготовлених ПВХ конструкцій погодженим розмірах згідно замовлення, а також неправильності проведених замірів. А тому дійшов висновку про наявність підстав для розірвання договору №3388Р від 01 вересня 2016 року та стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачених ним за цим договором коштів у сумі 7 528,00 грн.

В апеляційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд прийшов помилкового висновку про те, що виготовлені металопластикові двері не відповідають договору та замовленню. При цьому не врахував, що претензії позивача стосуються не якості продукції (дверних конструкцій), а невідповідності виготовлених дверей розмірам дверних пройомів у будинку. На підтвердження чого ОСОБА_2 надано схематичні малюнки дверних прорізів.

Також зазначає, що дверні конструкції чітко відповідають підписаному позивачем замовленню. Продукція згідно цього договору підрядником виготовлена своєчасно, в повному обсязі та є належної якості. При цьому доказів протилежного ОСОБА_2 не надано. Будь-якого істотного порушення умов договору з її сторони не було, тому судом при вирішенні спору невірно застосовано норми статті 651 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи. При цьому звертає увагу, що долучені до апеляційної скарги повідомлення про участь в огляді об`єкта (дверних конструкцій) для складання дефектного акту та акт від 06 грудня 2019 року виготовлені після розгляду справи.

Інші учасники справи відзиву на апеляційну скаргу не подали.

В засіданні апеляційного суду представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ОСОБА_3 доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів .

ОСОБА_2 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представники ПП «ВікноЛідер» та Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що не перешкоджає розглядові справи в їх відсутності.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення оскаржується в частині задоволення позовних вимог, а тому апеляційним судом переглядається лише в цій частині.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає цим вимогам закону.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 01 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та підприємцем ОСОБА_1 укладено договір № 3388Р, згідно якого підрядник зобов`язувалася продати замовнику вироби з ПВХ (профіль Steko S300, фурнітура Axor), підвіконня, виконати роботи по демонтажу старих конструкцій, монтажу конструкцій продукції та жорсткому її укріпленню в пройомі, ліквідуванню технологічної щілини та проводити гарантійне обслуговування роботи в обсязі та на умовах, визначених цим договором. Місце монтажних робіт знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

Відповідно до пунктів 5.1., 5.2. договору вартість продукції складає 7 498,00 грн, вартість робіт 30,00 грн, що становить загальну вартість 7 528,00 грн. Замовник сплачує завдаток у розмірі 70 відсотків загальної вартості продукції та робіт в день підписання цього договору, а решту в день доставки конструкції на місце призначення. Кошти сплачуються ним шляхом внесення готівки в касу або шляхом їх перерахування на розрахунковий рахунок підрядника.

В той же день позивачем було погоджено замовлення №3388Р, яке містить заміри трьох міжкімнатних дверей (а.с.8). Згідно цього замовлення площа блоку дверного міжкімнатних дверей №1 становить 1,61 кв.м, висота 2010 см, ширина 800 см, площа блоку дверного міжкімнатних дверей №2 - 1,59 кв.м, висота 2010 см, ширина 790 см, площа блоку дверного міжкімнатних дверей №3 - 1,71 кв.м, висота 2010 см, ширина 850 см.

01 вересня, 12 вересня та 19 вересня 2016 року на виконання умов договору замовником сплачено 3 800,00 грн, 528,00 грн та 3 000,00 грн, а всього - 7 328,00 грн. Крім того, 31 серпня 2016 року за проведення замірів дверних конструкцій він сплатив 200,00 грн (а.с.11).

З`ясовано, що в кінці вересня 2016 року міжкімнатні двері було доставлено працівниками підрядника до будинку позивача та розпочато роботи щодо монтажу першої дверної конструкції. Виявивши, що щілини між конструкцією дверей і дверним отвором занадто великі, на вимогу ОСОБА_2 зупинено роботи по монтажу цієї конструкції. Ним також при цьому встановлено, що вся металопластикова дверна конструкція менша по висоті на п`ять міліметрів, ніж вказано у листку замовлення.

24 жовтня 2016 року замовник направив відповідачам претензію-вимогу, в якій повідомив про наявність недоліків, а саме: великі щілини між конструкцією дверей і дверним отвором (зверху 40 мм, зліва і справа 20 мм); вся дверна конструкція менша по висоті на 5 мм, ніж вказано у схемі замовлення; висота всіх дверей одинакова, при тому що висота дверних отворів різна. Враховуючи зазначені недоліки позивач просив переробити двері згідно правильно здійснених вимірів дверних отворів та встановити їх за вказаною у договорі адресою. У разі неможливості виконання вимог - повернути сплачені ним кошти (а.с.12-13, 14).

26 жовтня 2016 року позивач отримав повідомлення від підрядника СПД ОСОБА_1 про те, що 27 жовтня 2016 року заплановано роботи по монтажу трьох дверей згідно укладеного між ними договору №3388Р. У зв`язку з чим вона просила надати доступ до приміщення для їх проведення (а.с.16). Оскільки недоліки не було усунуто, він цього ж дня повторно надіслав відповідачу претензію-вимогу. Вважав недоцільним в зв`язку із цим доставку дверних конструкцій та їх монтаж (а.с.17-18, 19).

Згідно зі статтею 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Законом України «Про захист прав споживачів» установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до статті першої цього закону споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Встановлено, що сторонами укладено договір побутового підряду. А отже, спірні правовідносини, які виникли між ними, регулюються вказаним законом та § 2 «Побутовий підряд» глави 61 розділу III ЦК України.

Згідно зі статтею 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Відповідно до частин першої та другої статті 872 ЦК України, якщо підрядником допущені істотні відступи від умов договору побутового підряду або інші істотні недоліки в роботі, виконаній із матеріалу замовника, він має право вимагати за своїм вибором: виготовлення іншої речі з однорідного матеріалу такої самої якості; розірвання договору та відшкодування збитків. У разі виявлення інших відступів від умов договору або інших недоліків у роботі замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного усунення цих недоліків у розумний строк або відшкодування його витрат на усунення недоліків чи відповідного зменшення плати.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом частин третьої та четвертої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: 1) безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; 2) відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); 3) безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; 4) відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; 5) реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору. Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) - протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором.

За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Пунктами 12, 15 частини першої статті 1 вказаного Закону визначено, що істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад 14 календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

Недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред`являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем).

Згідно частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України (в редакції станом на день подання позову до суду) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Аналогічні положення передбачено і статтею 81 ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року.

Разом з тим, таке правило діє, якщо в нормах матеріального права немає вказівки про перерозподіл обов`язків доказування.

При вирішенні спорів про захист прав споживачів необхідно враховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання лежить на продавцеві (виконавцеві).

Таким чином, згідно вищезазначених норм закону вина виконавця у неналежному виконанні зобов`язання презюмується. Вимоги споживача не підлягають задоволенню тільки у разі, якщо виконавцем буде доведено, що недоліки у виконаних роботах або наданих послугах виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили.

З`ясовано, що у листопаді 2016 року та січні 2017 року ОСОБА_2 звертався до Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області із заявами про вирішення питання щодо повторного здійснення замірів дверних отворів (прорізів), їх узгодження з замовником, згідно яких здійснити виготовлення нових металопластикових дверних конструкцій або повернення коштів у сумі 7 528,00 грн (а.с.22-24, 26-28).

Листом № 852 від 28 березня 2017 року Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області йому рекомендовано звернутися з письмовою заявою до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 щодо проведення незалежної експертизи замовлення (а.с.29).

У березні 2017 року позивач надав згоду відповідачам на організацію проведення експертизи виготовленої продукції (а.с.30-31, 32).

Однак, незалежна експертиза проведена не була. При цьому фізична особа - підприємець ОСОБА_1 зазначила, що продукція відповідає умовам договору, нормативам ДСТУ та не втратила своєї якості (а.с.33).

Враховуючи, що останньою не було спростовано доводи замовника стосовно виявлених недоліків, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного переконання про наявність підстав для розірвання договору №3388Р від 01 вересня 2016 року та стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачених ним за цим договором коштів у сумі 7 528,00 грн.

Посилання апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення в оскарженій частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги долучені до апеляційної скарги нові докази, а саме дефектний акт від 06 грудня 2019 року. Такий складено після розгляду справи по суті і він не був предметом дослідження суду першої інстанції. Будь-яких об`єктивних причин його неподання місцевому суду апелянтка не вказала.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За змістом статті 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з вищенаведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Оскільки судове рішення залишено без змін, а скарга - без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала скаргу.

Керуючись статтями 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 11 листопада 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 06 лютого 2020 року