КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/7809/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2020 року м. Київ

Справа № 761/1019/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року, постановлену у складі судді Саадулаєва А.І.,

у справі за заявою ОСОБА_3 про вжиття заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Тарасенка Ігоря Миколайовича про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора,

встановив:

У січні 2020 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Тарасенка Ігоря Миколайовича про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора.

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в якій позивач просив:

- накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 113,2 кв.м.; заборонити державним реєстраторам, нотаріусам та органам, що здійснюють державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, - вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єкту нерухомого майна, реєстр №00, а саме: квартири АДРЕСА_1 ;

- заборонити громадянці ОСОБА_1 вчиняти дії щодо відчуження квартири, вселення до квартири, вчинення будь-яких дій, пов`язаних з доступом до квартири, та уповноваження інших будь-яких осіб щодо вчинення будь-яких дій відносно квартири АДРЕСА_1 .

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що станом на момент звернення із вказаною заявою теперішній власник квартири - ОСОБА_1 вживає заходи, спрямовані на його виселення з вказаного об`єкта нерухомого майна та його продаж. Вказує, що у провадженні слідчого відділу Шевченківського ВП ГУНП в м. Києві перебуває кримінальне провадження за №0012141, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.11.2018 року за заявою ОСОБА_4 , за ознаками складу злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України. Зокрема, в ході досудового розслідування встановлено, що 16.02.2018 року невідомі особи, діючи в межах попередньої змови з приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісімовим Костянтином Сергійовичем - особою, що надає публічні послуги, шляхом обману та зловживання довірою заволоділи майном позивача, а саме квартирою АДРЕСА_1 , видавши незаконний виконавчий напис та переоформивши право власності на вказане нерухоме майно за ТОВ «ФК «АМБЕР», чим було завдано істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам ОСОБА_4 . За результатом перевірки, проведеної Комісією з питань розгляду скарг в сфері державної реєстрації, вказані дії нотаріуса було визнано незаконним, а наказом заступника Міністра юстиції з питань державної реєстрації від 08.01.2019 р. №35/5 скасовано рішення від 02.03.2018 року про державну реєстрацію ТОВ «ФК «АМБЕР» права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року заяву задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 113,2 кв.м. до набрання законної сили рішенням у справі.

Заборонено державним реєстраторам, нотаріусам та органам, що здійснюють державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єкта нерухомого майна, реєстр №00, а саме: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 113,2 кв.м., до набрання законної сили рішенням у справі.

Заборонено громадянці ОСОБА_1 вчиняти дії щодо відчуження квартири, вселення до квартири, вчинення будь-яких дій, пов`язаних з доступом до квартири, та уповноваження інших будь-яких осіб щодо вчинення будь-яких дій відносно квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 113,2 кв.м., до набрання законної сили рішенням у справі.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 , як власник арештованого майна, через свого представника ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи.

Вказує, що ОСОБА_1 не є стороною по даній справі та не викликалась до суду з метою розгляду вказаної вище заяви про забезпечення позову.

Вказує, що 29.11.2017 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «Фінансова компанія «АМБЕР», що діяло від імені ОСОБА_5 було укладено договір передачі прав, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «АМБЕР» набуло право вимоги за кредитним договором №002-139/2006 від 25 вересня 2006 року, що укладено між АБ «АвтоЗАЗбанк» та ОСОБА_4 з усіма додатковими угодами та додатками до нього, що є невід`ємними частинами та договорами забезпечення.

01.12.2017 року на ім`я ОСОБА_4 було направлено лист за №0096 з повідомленням про те, що починаючи з 29.11.2017 року всі зобов`язання за вказаними в цьому повідомленні договорами підлягають виконанню новому кредитору, а саме ТОВ «Фінансова компанія «АМБЕР» із зазначенням усіх реквізитів, однак жодних коштів від ОСОБА_4 на рахунок кредиторів не надходило. 16.02.2018 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Анісімовим К.С. було прийняте рішення про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за ТОВ «Фінансова компанія «АМБЕР».

06.03.2019 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Фінансова компанія «АМБЕР» було укладено договір відступлення прав за іпотечним договором, посвідченим 25 вересня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткачуком С.В., відповідно до якого до ОСОБА_5 перейшли усі права за іпотечним договором, кредитним договором з усіма змінами та додатковими угодами, право одержати задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки у повному обсязі. Також було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань.

20 жовтня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань, згідно якого ОСОБА_1 набула право вимоги за кредитним договором №002-139/2006 від 25 вересня 2006 року, що укладено між АБ «АвтоЗАЗбанк» та ОСОБА_4 з усіма додатковими угодами та додатками до нього, що є невід`ємними частинами, та договорами забезпечення. Згідно з інформаційною довідкою від 20.02.2020 року власником нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_1 .

Однак, ОСОБА_4 свій борг за кредитним договором №002-139/2006 від 25 вересня 2006 року не сплачує та продовжує користуватися даною квартирою. ОСОБА_1 неодноразово зверталася до позивача з проханням добровільно звільнити належну їй квартиру, однак боржник в порушення ст. 41 Конституції України, ст. 316-321 ЦК України, вимогу не виконує.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що заявником не було дотримано вимог передбачених ст. 151 ЦПК України та не зазначено жодних причин у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, а також обґрунтування необхідності застосування такого виду забезпечення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін, посилаючись на те, що при поданні відповідної заяви про забезпечення позову позивачем було виконано всі вимоги ст. 151 ЦЦК України, та було зазначено в заяві всі наявні та необхідні причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов. Крім того обґрунтовано необхідність застосування саме такого виду забезпечення позову, як арешту вказаного нерухомого майна, заборону органам реєстрації вчиняти будь-які дії по відношенню до спірного майна, а також ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, пов`язані з доступом до квартири.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 надіслала клопотання, в якому просила розглядати справу за відсутності позивача та його представника, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника скаржника, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно існує спір з приводу права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 113,2. Тому суд, враховуючи підстави, предмет позову, що стосується визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, дійшов висновку про те, що невжиття зазначених позивачем заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також унеможливити ефективний захист прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а тому заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. При цьому, суд вважав, що заходи забезпечення позову, які просить вжити позивач, є співмірними із заявленими позивачем вимогами. Крім того, суд не вбачав підстав вимагати від позивача забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Обставини, за яких суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення у відповідності до положень ч.3 ст. 154 ЦПК України, відсутні.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується та вважає, що ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись до суду з позовом до Державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Тарасенка І.М. про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, позивач ОСОБА_4 просить:

- визнати протиправними дії та скасувати рішення від 29.10.2019 року державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Тарасенка І.М. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору від 25.09.2006 року за № 4816;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , за рішенням від 29.10.2019 року.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 25.09.2006 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Виробничій вектор» було укладено договір про участь у об`єктів нерухомості на придбання квартири, якій у подальшому було присвоєно АДРЕСА_1 . З метою придбання вказаної квартири того ж дня між позивачем та АБ «АвтоЗАЗбанк» було укладено кредитний договір на загальну суму 123 000 доларів США.

З метою забезпечення повернення вказаного кредиту, між позивачем та АБ «АвтоЗАЗбанк» укладено іпотечний договір, предметом якого було визначено майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_3 до перетину з АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 . ОСОБА_4 добросовісно сплачував за вказаний кредит та певний час належним чином виконував обов`язки по кредитному договору. У зв`язку з ліквідацією АБ «АвтоЗАЗбанк», його правонаступником спочатку став ПАТ «Банк Кіпру», а потім право вимоги за кредитним договором було передано ТОВ «Кредитні ініціативи». У подальшому позивач сплачував кошти по вказаному кредитному договору. 16.02.2015 року у зв`язку з завершенням будівництва та присвоєння збудованому будинку адреси ОСОБА_4 зареєстрував на себе право власності на квартиру.

Ні ТОВ «Кредитні ініціативи», ні будь-які інші особи не повідомляли позивача про будь-які відступлення права вимоги по кредитному та іпотечному договорах від 25.06.2006 року. Однак, рішенням державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Тарасенка І.М. зареєстровано право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , що позивач вважає незаконним, оскільки відповідно до умов іпотечного договору від 25.09.2006 року за № 4816 предметом іпотеки були лише майнові права на незакінчену будівництвом квартиру, а не безпосередньо об`єкт нерухомого майна - відповідна квартира.

Тому вважає вказане рішення державного реєстратора протиправним. Підставою для визнання дій та рішень державного реєстратора неправомірними є невиконання ним вимог та положень Закону України «Про реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст. 150 ЦПК України).

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно існує спір з приводу права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 113,2 кв.м.

Однак, вказаний висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки, виходячи зі змісту позовної заяви, заяви про забезпечення позову, позовні вимоги заявлені позивачем ОСОБА_4 лише до одного відповідача - державного реєстратора Тарасенка І.М., тоді як спір з приводу права власності на квартиру, як зазначає позивач у мотивувальній частині позовної заяви, у нього виник з ОСОБА_1 , яка станом на час подання заяви про забезпечення позову була зареєстрована як власник спірної квартири АДРЕСА_1 на підставі оскаржуваного рішення державного реєстратора від 29.10.2019 року.

Таким чином, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції належним чином не з`ясував, між якими особами існує спір з приводу права власності на вказану квартиру; не звернув уваги, що між сторонами у даній справі (позивачем ОСОБА_4 та відповідачем - державним реєстратором Тарасенком І.М.) існує спір щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та обтяжень, а не спір щодо нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1 , яка не є учасником справи.

Крім того, враховуючи положення ч. 1 ст. 150 ЦПК України, арешт може бути накладено лише на майно, що належить відповідачу у справі.

Відтак, суд неправильно застосував норми ЦПК України, оскільки арешт може бути накладено на майно відповідача, а не іншої особи, до якої позовні вимоги не заявлені, про що судам роз`яснено у пункті 3 наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України.

Отже, суд першої інстанції, наклавши арешт на належне апелянту майно, заборонивши державним реєстраторам та іншим органам вчиняти реєстраційні дії відносно майна апелянта ОСОБА_1 , яка не є відповідачем у справі, а також забороняючи ОСОБА_1 вчиняти дії щодо належного їй майна, не врахував предмету спору ( немайнові вимоги до державного реєстратора, відсутність вимог до нового власника майна щодо оспорювання права власності), а також, що забезпеченням позову захищаються законні права (інтереси) позивача у разі, коли відповідач діє недобросовісно, та дійшов помилкового висновку, що заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та заборони будь-яким особам вчиняти дії щодо нерухомого майна підлягає задоволенню.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 29 листопада 2019 року у справі № 501/2461/19, від 03 липня 2019 року у справі № 127/220/19, від 12 лютого 2020 року у справі № 761/46606/18-ц.

Крім того, колегія суддів вважає, що при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову, відповідачем у якому є лише державний реєстратор, що прийняв оскаржуване рішення від 29.10.2019 року, позивачем не наведено достатніх доводів, що існує реальна загроза ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду за наслідками розгляду заявлених позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки у випадку їх задоволення перешкоди для виконання судового рішення в силу ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відсутні, а тому доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала не може бути визнана законною та обґрунтованою, оскільки прийнята з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375- 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року - скасувати та прийняти постанову:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про вжиття заходів забезпечення позову - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.