ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1411/20 Справа № 182/414/13- ц Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 182/414/13-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2013 року, яке ухвалене суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. в місті Нікополі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2013 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нежитлові будівлі, в обґрунтування якого зазначено, що вона вирішила придбати у відповідача нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.12.2004 року.

Позивач та відповідач домовились про всі істотні умови договору і стали збирати необхідні документи для укладання угоди. Через деякий час ОСОБА_2 звернувся до неї з пропозицією сплатити йому грошові кошти за придбання у нього зазначеної нерухомості, так як в нього не було коштів для необхідних платежів по збору документів для укладання договору купівлі продажу.

Позивач погодилась і 01 вересня 2012 року вони з відповідачем уклали договір купівлі-продажу нежитлової будівлі ангару, площею 699, 5 кв.м. і прохідної, площею 9,6 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 у простій письмовій формі. Вона сплатила за даним договором повну суму, а саме 44 000 гривень, а відповідач пообіцяв, що в строк до 30 жовтня 2012 року він збере всі необхідні документи і вони укладуть договір нотаріально. Вона була впевнена, що у зазначений час відбудеться нотаріальна угода.

Однак, коли настав зазначений час позивач зустрілась з відповідачем і він повідомив, що у зв`язку із сімейними обставинами не має часу зібрати всі необхідні документи і попрохав почекати ще деякий час. Але через два місяця відповідач сам приїхав до неї і повідомив, що йому набридла документальна тяганина і до нотаріуса для оформлення договору купівлі продажу він не піде, при цьому віддав їй всі документи на нежитлову будівлю і поїхав. Таким чином, вона, здійснивши повну оплату за купівлю вищезазначеного об`єкту нерухомості, фактично будучи його власником, не має ніяких правовстановлюючих документів на свою власність. Відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Позивач вважає, що між нею та відповідачем досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, відбулось повне виконання його умов, але нотаріальне посвідчення договору не можливо, оскільки відповідач ухиляється від нього, тому просила суд визнати дійсним договору купівлі-продажу, укладений між нею та ОСОБА_2 від 01.09.2012 року та визнати за нею право власності на нежитлові будівлі ангар, площею 699,5 кв.м. і прохідної, площею 9,6 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпроптеровської області від 15 лютого 2013 року позов задоволено.

Визнано договір купівлі - продажу, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 вересня 2012 ІНФОРМАЦІЯ_2 , - дійсним.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю ангар (літ.А), площею 699, 5 кв.м., і прохідну (літ.Б), площею 9,6 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що згідно з вимогами статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майного комплексу, житлового будинку (квартири), іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі, підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації і відповідно до частини першої статті 210 ЦК України, та, відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України, такий договір є укладеним лише з моменту його державної реєстрації. Отже, до моменту державної реєстрації договір купівлі-продажу нерухомого майна юридично не є укладеним, а тому відсутні визначені законом підстави для визнання такого договору дійсним, згідно вимог статті 220 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , який підтримав доводи апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідачу ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.2003 року та рішення Нікопольського міськрайонного суду від 30.12.2004 року, належить нежитлова будівля ангар, площею 699, 5 кв.м., і прохідна, площею 9,6 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-16).

01.09.2012 року між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 було укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу вищезазначеної нежитлової будівлі, який нотаріально не посвідчений (а.с.4-5).

Звертаючись до суду з позовом позивач посилалась на те, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу в той час, як вона виконала всі істотні умови договору.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для його задоволення, оскільки між сторонами виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу, а саме: позивач сплатила повну вартість вказаного комплексу та отримала у фактичну власність вказаний вище комплекс. Однак, нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу сторони не змогли з об`єктивних причин.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.5 ст. 656 ЦК України, особливості купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Пленум Верховного Суду України в пункті 13 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов`язків для сторін.

Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно норм законодавства, чинних на момент його укладення, підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Аналізуючи обставини справи та норми законодавства, чинні на час виникнення спірних правовідносин, слід дійти висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було укладено договору купівлі-продажу нежитлової будівлі у встановленому законом порядку, а були лише наміри вчинити такий правочин.

Висновок суду першої інстанції щодо того, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне виконання договору, але продавець ухилився від його нотаріального посвідчення, тому суд може визнати такий договір дійсним, є безпідставними, оскільки договір купівлі-продажу нежитлової будівлі підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, у зв`язку із чим не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Зазначене узгоджуються з правовими позиціями, висловленими в Постановах Верховного Суду України від 18 квітня 2011 року № 6-28гс11, від 19 червня 2013 року № 49цс13, від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12, а також у Постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року, справа № 317/4238/16-ц, провадження № 61-32341св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2018 року, справа № 693/1230/16-ц, провадження № 61-6842св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року, справа № 500/2066/16-ц, провадження № 61-3410св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року, справа №647/2028/16-ц, провадження № 61-15170св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року, справа № 522/5723/14-ц, провадження № 61-4395св18.

Саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини 2 статті 220 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 у справі № 6-1288цс17.

З огляду на наведене, суд не мав законних підстав для визнання угоди дійсною та визнання за відповідачем права власності на нерухоме майно.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпроптеровської області від 15 лютого 2013 року скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нежитлові будівлі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: