Справа № 274/7007/19
Провадження № 2/0274/700/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"13" серпня 2020 р. м. Бердичів

БЕРДИЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в складі: головуючого судді Хуторної І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Поступайло Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Управління житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області, Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання незаконним розпорядження про приватизацію квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору іпотеки, скасування заборони на відчуження квартири, -

в с т а н о в и в :

05.11.2019 ОСОБА_1 через свого представника, адвоката Гуменюка О.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Управління житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області, Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" у якому просить:

- визнати розпорядження Відділу з надання житлово-комунальних №16411 від 15.11.2005 року щодо передачі у власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 - незаконним;

- визнати свідоцтво про право власності на житло від 17.11.2005 року, видане Відділом з надання житлово-комунальних послуг Виконкому Бердичівської міської ради та зареєстроване КП «Бердичівське МБТІ» 12.10.2006 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 - недійсним

- визнати недійсним договір іпотеки ZRSWGА00000069 від 13.10.2006, що укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (наразі АТ КБ «ПриватБанк»), предметом якого стала квартира за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати заборону на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану 14.10.2006 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Пашковським Я.А. за №3890510 на підставі договору іпотеки ZRSWGА00000069 від 13.10.2006, від укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (наразі АТ КБ «ПриватБанк»).

На обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав, що він з дати свого народження проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . В даному житлі він мешкав на умовах найму. Основним наймачем даного житла була його мати, ОСОБА_2 .

Як стало відомо позивачеві, вважаючи за необхідне використати право на приватизацію, його мати 15.11.2005 звернулася із відповідною заявою до органу приватизації, Відділу з надання житлово-комунальних послуг Виконкому Бердичівської міської ради.

У зв`язку із цим ним винесене розпорядження, а 17.11.2005 видане свідоцтво, за яким право власності на житло визначено лише за заявником, ОСОБА_2 .

Дане свідоцтво було зареєстроване КП «Бердичівським МБТІ» 12.10.2006.

Згодом, 13.10.2006 між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (наразі AT КБ «ПриватБанк») укладено кредитний договір №ZRSWGA00000069.

В забезпечення виконання умов даного договору 13.10.2006 між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (наразі AT КБ «ПриватБанк») укладено договір іпотеки №ZRSWGA00000069, предметом якого стала вказана квартира, у зв`язку із чим було зареєстроване відповідне обтяження.

У розділі «Підписи наймача та повнолітніх членів сім`ї» міститься підпис заявниці, а також записано двох її дітей, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сестру Позивача, ОСОБА_3 , 1990 року народження.

До даної заяви додано довідку ОСБЖБ «Калина» №73 від 18.11.2005, згідно якої в квартирі проживають га зареєстровані 3 осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

При зверненні до органу приватизації були надані документи, які визначають право інших осіб, відмінних від заявниці на приватизацію житла.

Вважає з наведених підстав, що рішення органу приватизації підлягає скасуванню, свідоцтво про право власності на житло недійсним, визнанню недійсним договір іпотеки та скасовано заборону на відчуження на житло, оскільки при приватизації було порушено чинне законодавство та його право на приватизацію житла, як неповнолітнього ( на час приватизації), який був зареєстрований у житлі.

Відзив на позовну заяву від відповідачів не надходив.

Відповідачка ОСОБА_2 до суду спрямувала заяву про визнання позову ( а.с. 33).

Від представника Бердичівської міської ради надійшло клопотання про застосування строків позовної давності ( а.с. 30), оскільки з часу видачі оскаржуваних: Розпорядження відділу з надання житлово-комунальних послуг Виконкому Бердичівської міської ради № 16411 від 15.11.2005 та Свідоцтво про право власності на житло від 17.11.2005 пройшло майже 15 років та позивач не надав доказів, що строк давності пропущений із поважних причини та не звертався за поновленням строків позовної давності.

Від представника АТ КБ «Приватбанк» також надійшла заява про застосування строків позовної давності ( а.с. 93-94).

На обґрунтування вимог заяви представник АТ КБ "Приватбанк" вказав, що позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Отже, звертаючись до суду з даним позовом у 2019 році, позивач по справі ОСОБА_1 жодним чином не порушує питання про поновлення строку позовної давності та не наводить жодних обставин поважності пропуску строку позовної давності тривалістю аж у 13 років. Крім того, 13.10.2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно умов якого остання отримала кредит в сумі 78000,00 грн. 13.10.2006 року в якості забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку Банку передано квартиру АДРЕСА_2 . Внаслідок того, що боржник - ОСОБА_2 неналежним чином виконувала зобов`язання за кредитним договором, АТ КБ ПриватБанк в 22.12.2014 року звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки а саме на квартиру АДРЕСА_2 . Під час розгляду справи, ОСОБА_2 подано клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки останні є членами її родини, постійно проживають в даній квартирі, яка є їх єдиним місцем проживання. Ухвалою суду від 09.04.2015 року зазначених осіб залучено до участі у справі в якості третіх осіб, однак представником Банком подано уточнену позовну заяву, де ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залучено до участі в якості співвідповідачів та в прохальній частині позову Банк просить виселити їх з предмету іпотеки. За час проведення судової роботи на адресу відповідачів суд неодноразово надсилав судові повістки та і ухвали. Тобто, ОСОБА_1 як повноправний, повнолітній член сім`ї не міг не знати про судову роботу з Банком, яка ведеться в тому числі і відносно нього, а отже як наслідок не міг не знати і про наявність кредитних зобов`язань та заставленого в іпотеку спірного майна.

У відповідь на заяви відповідачів про застосування строків позовної давності представник позивача вказав, що представник АТ КБ «Приватбанк» не надав суду доказів, що узвала суду про залучення ОСОБА_1 до участі в справі в якості третьої особа від 09.04.2015 була йому вручена.

У судове засідання сторони та представники сторін, не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлені належним чином.

Від представника позивача надійшла заява з проханням справу слухати за його відсутності, підтримав позов.

Від представників відповідачів: Бердичівської міської ради Кухара О.І. та АТ КБ «Приватбанк» надійшли заява з проханням справу слухати за їх відсутності, проти задоволення позову заперечили.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , мати позивача 15.11.2005 звернулася із відповідною заявою до органу приватизації, Відділу з надання житлово-комунальних послуг Виконкому Бердичівської міської ради ( а.с. 10). У заяві ОСОБА_4 вказана членів сім`ї : ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки ОСББ «Калина» від 18.10.2005, що була долучена до заяви, ОСОБА_3 проживає та зареєстрована за адресою: м. Бердичів. З нею продивають та прописані діти: ОСОБА_1 , 1988 р.н. та ОСОБА_3 , 1990 р.н. ( а.с. 11).

На підставі поданої заяви органом приватизації видано розпорядження 16411, за яким прохання наймача ОСОБА_2 про передачу у власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 задоволено ( а.с. 12 ).

У подальшому 17.11.2005 Органом приватизації було видано Свідоцтво про право власності на житло, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13), відповідно до якого квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ( а.с. 13).

Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 у КП «Бердичівським МБТІ» 12.10.2006 ( а.с. 13, зворот).

13.10.2006 між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (наразі AT КБ «ПриватБанк») укладено кредитний договір №ZRSWGA00000069 ( а.с. 14-15).

В забезпечення виконання умов даного договору 13.10.2006 між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (наразі AT КБ «ПриватБанк») укладено договір іпотеки №ZRSWGA00000069, предметом якого стала вказана квартира, у зв`язку із чим було зареєстроване відповідне обтяження ( а.с. 16-17).

Приватизація державного житлового фонду в Україні здійснюється відповідно до Конституції України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Положення про порядок передачі квартир (домоволодінь) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, яке було чинним на час приватизації житла (далі - Положення).

Згідно частини другої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках), або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Згідно частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Згідно з пунктом 5 статті 5, статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин має право приватизувати зайняте ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлових чеків або з частковою оплатою один раз. Безкоштовна передача житла здійснюється в розрахунку 21 кв. м загальної площі на кожного наймача та додатково 10 кв. м на сім`ю.

Згідно вимог частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

У разі приватизації житла, у якому постійно проживають на законних підставах також неповнолітні діти, потрібна письмова заява їх законного представника щодо згоди на приватизацію з урахуванням інтересів неповнолітніх, при цьому відповідно до положень чинного законодавства не передбачена необхідність письмової згоди неповнолітньої особи, а достатньо тільки згоди батьків, також не передбачена згода на приватизацію від органу опіки та піклування.

Відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло (пункт 5).

Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію (пункт 18).

При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (пункт 20).

У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (пункт 21).

Згідно із частиною третьою статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, статті 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Згідно із ч. 3 ст. 242 ЦК України законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа.

Батьки, як законні представники малолітньої дитини, відповідно до ч. 3 ст. 67 Сімейного кодексу України, вчиняють правочини від імені дитини, окрім тих, що передбачені ст. 68 Сімейного кодексу України.

З наведеного можна зробити висновок, що законним представником неповнолітнього (на той час) ОСОБА_1 могли бути лише його батьки, або інша особа, визначена в установленому законом порядку.

Як вбачається з матеріалів приватизаційної справи, при зверненні із заявою про передачу квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_4 отримала свідоцтво лише на своє ім`я.

Орган приватизації, видавши розпорядження та свідоцтво про право власності на квартиру лише на ОСОБА_4 , порушив права неповнолітніх на той час дітей заявниці: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , при тому, що до заяви про передачу у власність квартири було долучено довідку про проживання у квартири, крім заявниці, її неповнолітніх дітей.

В свою чергу, зареєструвавши 12.10.2006 право власності на квартиру лише за собою, мати позивача ОСОБА_4 передала квартиру АДРЕСА_2 в іпотеку АТ КБ "Приватбанк", в якості забезпечення свого ж зобов`язання за кредитним договором.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусового виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п`ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину... Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів.

Таким чином, з урахуванням встановлених по справі обставин та досліджених судом доказів, суд вважає, що у даному випадку право позивача на отримання в власність частки квартири при приватизації було порушено.

Разом з тим, слід зазначити і про наступне.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, стороною відповідачів заявлено про застосування позовної давності до даних позовних вимог.

При цьому судом встановлено, що позивач звернувся до суду із даним позовом 05.11.2019.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляду його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного період після переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічна Правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16.

У позовній заяві ОСОБА_1 не зазначив про те, коли він дізнався про порушення свого права.

В свою чергу, представником АТ КБ «ПриватБанк» надано докази на підтвердження того, що про порушення свого права позивач довідався не пізніше ніж в квітні 2015 року.

Так, позивач зазначив у позові, що він з 06.06.1988 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 09.04.2015 ОСОБА_5 було залучено до участі в справі в якості третьої особи у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про виселення ( а.с. 97).

Повідомлення із суду для передачі третім особам отримала мати ОСОБА_1 - ОСОБА_3 (а.с. 98).

22 квітня 2015 року АТ КБ «Приватбанк» уточнив позовні вимоги, пред`явивши позов про виселення і до ОСОБА_1 ( а.с .99).

З наведеного вбачається, проживаючи від народження у квартирі, позивач очевидно, що мав би знати, що Свідоцтво про право власності на житло видане лише на його матір ОСОБА_2 .

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, проте позивачем пропущений строк для звернення до суду, тому суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском трирічного строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

У задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Управління житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області, Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання незаконним розпорядження про приватизацію квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору іпотеки, скасування заборони на відчуження квартири - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Житомирського апеляційного суду через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідачі:

ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Бердичівська міська рада Житомирської області, місцезнаходження за адресою: Житомирська область, м. Бердичів, пл. Центральна, 1, ;

Управління житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області, місцезнаходження за адресою: Житомирська область, м. Бердичів, пл. Центральна, 1, ;

Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк", місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, .

Повний текст рішення суду виготовлено 20.08.2020.

Суддя І.Ю.Хуторна