Справа № 344/2272/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/51/20
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Турів О.М.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Бабій О.М. 18 травня 2016 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

12.02.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № IFU0GA00000096, укладеним 15.06.2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на суму 40 000 дол. США з кінцевим терміном повернення 15.06.2009 року, станом на 04.12.2014 року утворилася заборгованість у розмірі 168 507,89 дол. США, з якої: 106 336,45 дол. США - заборгованість за кредитом, 19 292,90 дол. США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 3 625,60 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом та 39 252,94 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Для забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 окремі договори поруки.

Посилаючись на те, що вимога, яка була пред`явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення та відповідачі у кредитних відносинах діють як солідарні боржники, банк просив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку заборгованість у розмірі 168 507,89 дол. США, що за курсом 15,29 відповідно до службового розпорядження НБУ від 04.12.2014 року складає 2 576 485,64 грн. за кредитним договором № IFU0GA00000096 від 15.06.2005 року та судові витрати.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 травня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 168 507,89 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 2 576 485,64 грн. заборгованості за кредитним договором № IFU0GA00000096 від 15.06.2005 року, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 106 336,45 дол. США, заборгованість по процентах за користування кредитом в розмірі 19 292,90 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі 3 625,60 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором 39 252,94 дол. США.

Стягнуто в солідарному порядку із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 168 507,89 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 2 576 485,64 грн. заборгованості за кредитним договором № IFU0GA00000096 від 15.06.2005 року, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 106 336,45 дол. США, заборгованість по процентах за користування кредитом в розмірі 19 292,90 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі 3 625,60 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором 39 252,94 дол. США.

Стягнуто із відповідачів в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» по 1218 грн. витрат по оплаті судового збору з кожного.

Рішення суду мотивоване тим, що незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов`язання, ОСОБА_1 систематично порушував строки сплати кредиту, внаслідок чого згідно з проведеним позивачем розрахунком утворилася заборгованість за кредитним договором, а будь-яких доказів які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості відповідачами не представлено суду.

Також на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договори поруки від 08.08.2012 року, а поручителі за вимогою банку повинні нести солідарну відповідальність з боржником ОСОБА_1 по сплаті кредитної заборгованості.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або споживач здійснює на користь банку, або що вчиняються з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин, тому нарахування позивачем комісії в розмірі 3 625,60 дол. США та її стягнення не ґрунтується на законі.

Вказує про те, що вимога щодо стягнення неустойки (пені) заявлена з пропуском позовної давності до її значної частини, відтак, в силу вимог норм закону до пені, нарахованої до 16.02.2014 року (за один рік до дня подання позову), слід застосовувати позовну давність.

Також апелянт зазначає, що поручителі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не давали згоду на укладення додаткової угоди № 1 до кредитного договору від 08.08.2012 року, тобто не погодили змін до кредитного договору, пов`язаних із збільшенням обсягу відповідальності позичальника. Таким чином, порука ОСОБА_3 та ОСОБА_2 припинилася на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, згідно якої у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Крім того вказує, що позикодавець скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості по кредитному договору, здійснюючи стягнення на предмет іпотеки в липні 2009 року шляхом вчинення виконавчого напису на договорі іпотеки, а позов до поручителів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ПАТ КБ «ПриватБанк» пред`явило в лютому 2015 року, тобто більш ніж через шість місяців з моменту виникнення права на дострокове стягнення заборгованості по кредитному договору, тому порука відповідачів припинилася також на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, згідно якої порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, а у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Тому немає підстав для стягнення заборгованості з поручителів.

Просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Позивач правом на подання відзиву не скористався.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу не визнала.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про місце і час розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Встановлено, що 15.06.2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в подальшому став ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IFU0GA00000096, відповідно до умов якого позичальник ОСОБА_1 отримав кредит на суму 42 080 дол. США (на ремонт квартири 40 000,00 дол. США та оплати страхових платежів 2 080,00 дол. США) зі сплатою відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії в розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати (за винятком суми кредиту, що надається для оплати страхових платежів) з кінцевим терміном повернення до 15.06.2009 року включно. (а.с. 13-14).

Пунктом 4.1 вказаного договору передбачена сплата пені у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше однієї гривні (або сумі у валюті кредиту, еквівалентній 1 грн. по курсу НБУ на день сплати) за кожен день прострочення.

25.10.2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 1 до договору № IFU0GA00000096, відповідно до якої пункт 1.1 договору викладено в іншій редакції, а саме щодо надання кредиту у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 100 000,00 дол. США (на ремонт та добудову квартири та оплати страхових платежів у сумі 4 778,00 дол. США) на строк до 15.06.2009 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією в розмірі 0,2 % за обслуговування кредитної лінії щомісяця від суми виданого кредиту в період сплати, а також щодо щомісячного платежу у розмірі 5 697,80 дол. США (а.с.15).

13.11.2008 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 2 до договору № IFU0GA00000096 від 15.06.2005 року, відповідно до якої пункт 1.1 договору викладено в іншій редакції, а саме щодо надання кредиту у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 100 000,00 дол. США (на ремонт та добудову квартири та оплати страхових платежів у сумі 4 778,00 дол. США) на строк до 15.06.2009 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,06 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією в розмірі 0,2 % за обслуговування кредитної лінії щомісяця від суми виданого кредиту в період сплати, а також щодо щомісячного платежу у розмірі 13 454,12 дол. США (а.с.15 зворот).

08.08.2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк», як правонаступник ЗАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 1 до договору № IFU0GA00000096 від 15.06.2005 року, відповідно до якої суму заборгованості позичальника, що виникла на дату підписання цієї угоди, зменшено на 32 872,03 дол. США (пеня) та передбачено сплату позичальником штрафу в розмірі 32 872,03 дол. США у разі порушення будь-якого з зобов`язань, передбачених в Графіку погашення кредиту (додаток 1 до цієї Додаткової угоди), на понад 31 день (а.с.16-18).

Пункт 1.1 договору викладено в іншій редакції, а саме щодо надання кредиту у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 78 281,59 дол. США (на ремонт та облаштування житла та у розмірі 38 281,59 дол. США на оплату страхових платежів) на строк до 25.08.2022 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,06 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

Також визначено щомісячний платіж у розмірі 1 894,51 дол. США, строки погашення кредиту згідно Графіка погашення кредиту (додаток № 1), а у разі їх порушення понад 1 460 днів, щодо зобов`язань, строк яких не настав, терміном повернення кредиту вважається 1 460 день з моменту виникнення порушення.

Пунктом 7 додаткової угоди передбачено сплату позичальником неустойки в розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків та 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Договором, встановлено терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків, винагороди та неустойки тривалістю 50 років.

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 08.08.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено окремі договори поруки № IFU0GA00000096/1 (а.с. 20-21).

Згідно п. 4 договорів поруки у випадку невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники.

Відповідно до п. 16 договорів поруки від 08.08.2012 року предметом договору є надання поруки поручителем перед Банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором та додаткової угоди 1 до кредитного договору, згідно якого Банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 78 281,59 дол. США та останній повинен виконати зобов`язання: з повернення кредиту, наданого у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 78 281,59 дол. США у строк по 25.08.2022 року; сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 12,72 % на рік щомісячно; сплати щомісячної комісії в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту; сплати пені у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочки.

Встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконував зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з чим станом на 04.12.2014 року заборгованість відповідача за кредитним договором становила 168 507,89 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 106 336,45 дол. США, заборгованість по процентах за користування кредитом в розмірі 19 292,90 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі 3 625,60 дол. США та заборгованість з пені у розмірі 39 252,94 дол. США, що підтверджено наданим позивачем розрахунком заборгованості (а.с. 4-8).

Також встановлено, що останній платіж ОСОБА_1 здійснив 25.07.2013 року.

29.01.2015 року позивач направив ОСОБА_1 та поручителям повідомлення про наявність заборгованості, згідно якого запропоновано погасити заборгованість не пізніше 5-ти календарних днів з дати отримання повідомлення, а у випадку несплати заборгованості у вказаний строк позивач вимагав дострокового повернення кредиту та нарахованих відсотків і штрафних санкцій (а.с. 9-11).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 зазначеної статті до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 60 ЦПК України 2004 року, ст. 81 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконав зобов`язань за кредитним договором, який був укладений між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», внаслідок чого утворилась заборгованість, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з позичальника та поручителів на користь позивача заборгованості.

При цьому, на підтвердження розміру кредитної заборгованості позивач надав розрахунок цієї заборгованості, а позичальник не надав суду свого розрахунку на заперечення її розміру.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення пені у валюті кредиту, оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору, передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, наведеному в постанові від 15 травня 2017 року в справі № 6-211цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 757/6367/13-ц (провадження № 14-422цс18).

Разом з тим, перевіряючи правильність нарахування заборгованості за договором кредиту, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неправомірності стягнення з відповідачів комісії за обслуговування кредиту.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746 цс 16.

Тому не підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення комісії, передбаченої пунктом 1.1 кредитного договору (в редакції відповідно до додаткової угоди № 1 до договору від 08.08.2012 року) та пунктом 16 договорів поруки від 08.08.2012 року у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту в період сплати.

Також колегія суддів погоджується з доводами скарги про застосування спеціальної позовної давності в один рік до вимог про стягнення пені.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Пунктом 7 додаткової угоди від 08.08.2012 року встановлено строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків, винагороди та неустойки тривалістю 50 років, тобто сторони у письмовій формі уклали договір про збільшення позовної давності.

Однак, збільшена позовна давність не може бути застосована, враховуючи наступне.

Оскільки, відповідно до умов кредитного договору від 15 червня 2005 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, перелік яких не є вичерпним.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Так, додатковою угодою від 08.08.2012 року передбачено строк позовної давності 50 років за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, пені штрафів, тобто договірна позовна давність передбачена лише для банку та не поширюється на будь-які вимоги позичальника, що свідчить про дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У заяві про перегляд заочного рішення суду ОСОБА_1 заявив про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені.

Отже, враховуючи вищевикладене та аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Таким чином, пеня підлягає стягненню за останній рік перед зверненням до суду, тобто за період з 12 лютого 2014 року по 12 лютого 2015 року, яка була нарахована Банком у сумі 4 964,22 доларів США.

Проте судом першої інстанції не було враховано вищезазначеного, в результаті чого не було застосовано наслідки спливу позовної давності та помилково стягнуто пеню у розмірі поза межами позовної давності.

Посилання апелянта у скарзі на припинення поруки з підстав, передбачених ч.1 ст. 559 ЦК України зміни зобов`язання без згоди поручителя в результаті чого збільшився обсяг відповідальності боржника, та з підстав ч.4 ст. 559 ЦК України кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимог до поручителів, не приймаються до уваги, враховуючи наступне.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

Частинами першою, другою ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, в редакції станом на дату укладення додаткової угоди № 1 до кредитного договору, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Так, договори поруки з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були укладені 08.08.2012 року, тобто у день укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 додаткової угоди № 1 до договору, якою внесено до кредитного договору зміни, пов`язані із збільшенням обсягу відповідальності позичальника. При цьому, в договорах поруки (п. 16) зазначено, що порука забезпечує виконання зобов`язання ОСОБА_1 , визначеного саме в додатковій угоді № 1 від 08.08.2012 року, зокрема: вид кредиту - не поновлювальна кредитна лінія; сума кредиту - 78 281,59 дол. США; відсотки - у розмірі 12,72 % на рік щомісячно; щомісячна комісія в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту; пеня у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочки.

Таким чином, договори поруки укладені на забезпечення виконання вже змінених зобов`язань.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. У цьому випадку має застосовуватися припис ч. 4 ст. 559 цього кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 1411/3467/12 (провадження № 14-594цс18).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

У разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання передбачений ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обчисленню від цієї дати.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18.

Як встановлено судом, банк визнав строк повного виконання зобов`язання таким, що настав (змінив строк виконання зобов`язання), скориставшись передбаченим правом на дострокове повернення всієї суми кредиту і пов`язаних із ним платежів та звернувшись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості із застосуванням правил щодо солідарної відповідальності позичальника та поручителя.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що банк скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості по кредитному договору шляхом вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки у липні 2009 року, у зв`язку з чим пропустив шестимісячний строк звернення до поручителів, не спростовують висновків суду, оскільки кредитний договір від 15.06.2005 року був забезпечений іпотекою, а договори поруки були укладені лише у 2012 році у день укладення додаткової угоди до договору кредиту, тобто на момент вчинення виконавчого напису виконання зобов`язань за договором кредиту ще не були забезпечені порукою, а тому порука не припинена.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення суду в частині визначення розміру заборгованості за договором кредиту та стягнутого судового збору, а саме з відповідачів на користь позивача підлягає до стягнення 130 593,57 дол. США заборгованості за кредитним договором, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 106 336,45 дол. США, заборгованість по процентах за користування кредитом в розмірі 19 292,90 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором 4 964,22 дол. США.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Згідно ч.4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частини 13 зазначеної статті якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи та переглядом справи у суді апеляційної інстанції, частково покладаються на відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, стягнутий судом першої інстанції судовий збір слід визначити у розмірі 943,77 грн., а судовий збір в розмірі 1 233,77 грн. за подання апеляційної скарги підлягає до стягнення з позивача на користь апелянта.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 18 травня 2016 року змінити в частині розміру заборгованості та розподілу судових витрат.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ( м. Київ, вул. Грушевського 1Д) 130 593,57 (сто тридцять тисяч п`ятсот дев`яносто три дол. США 57 центів) дол. США заборгованості за кредитним договором № IFU0GA00000096 від 15.06.2005 року, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 106 336,45 дол. США, заборгованість по процентах за користування кредитом в розмірі 19 292,90 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором 4 964,22 дол. США.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ( м. Київ, вул. Грушевського 1Д) 130 593,57 (сто тридцять тисяч п`ятсот дев`яносто три дол. США 57 центів) дол. США заборгованості за кредитним договором № IFU0GA00000096 від 15.06.2005 року, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 106 336,45 дол. США, заборгованість по процентах за користування кредитом в розмірі 19 292,90 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором 4 964,22 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» по 943,95 грн. витрат по оплаті судового збору з кожного.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1 233,77 грн. витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 06 лютого 2020 року.