справа № 691/813/20
провадження № 2/691/417/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 рокуГородищенський районний суд Черкаської області

В складі :

головуючого судді Савенко О.М.

при секретарі судових засідань Шмунь Н.В.

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду м. Городище Черкаської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

встановив :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом р.№1791 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5717835. У належному будинку зареєстрований, але фактично не проживає його син, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 1990 року і по дани й час, ОСОБА_2 у вищевказаному будинку не проживає і ніякого особистого майна в ньому не має, в утримані житла участі не приймає. Сплачує комунальні послуги за тарифами розрахованими і на зареєстрованого в будинку ОСОБА_2 , а тому не може в повному обсязі використовувати своє право власності на будинок. Врегулювати дане питання в добровільному порядку не має можливості, оскільки з 1990 року ОСОБА_2 виїхав із будинку і на даний час не відомо де він фактично проживає, жодних засобів зв`язку з ним не має, тому прийняв рішення звернутися з позовом в суд.

В підготовче засідання, учасники справи не з`явилися, подали заяви від 03 серпня 2020 року за вхідним №ЕП-1959/20 та 05 серпня 2020 року за вхідним №3644/20 про розгляд цивільної справи у їх відсутність, в яких просили позовні вимоги задоволити.

За таких обставин, враховуючи належне повідомлення сторін, надходження від них заяв про судове засідання без їх участі, суд, приймає рішення про можливість розгляду справи у їх відсутність.

Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, вивчивши заяви позивача, відповідача про визнання позову, вбачає підстави до розгляду цивільної справи у підготовчому засіданні, згідно до ст.200 ЦПК України, та дослідивши докази у справі вважає, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов`язує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен зясувати обставини, які пов`язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини ст. 265 ЦПК України. При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову.

Предметом вимоги позивача ОСОБА_1 є визнання особи, такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, згідно до права визначеного ст.ст.47,48 Конституції України, ст.9 Житлового Кодексу України, ст.ст.317,319,391 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено, як в добровільному порядку так і в примусовому, тобто, в судовому порядку, на підставі рішення суду про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; виселення; визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Правова позиція Європейського Суду з прав людини, а саме пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав («Пауэлл и Рейнер проти Об`єднаного Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статус зазначених рішень остаточне. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров"я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод.

У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. ст.47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. За статтею 9 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону ст. 319 ЦК України. За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2, надано розяснення щодо підстав визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Із зазначеного розяснення та відповідно до ст. 107 Житлового Кодексу України, де зазначено, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сімї в будь-який час розірвати договір найму, у разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття, випливає, що наймач або члени його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову. Як зазначено вище, в силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Як встановлено судом та підтверджено наданими доказами у справі, позивач ОСОБА_1 , згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 листопада 2004 року, зареєстрованого в реєстрі №1791, є власником житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.7), що підтверджується і Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06 грудня 2004 року Серії СВА №832691 (а.с.8). Згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , відповідач ОСОБА_2 є сином позивача ОСОБА_1 (а.с.9). Як вбачається із копії Будинкової Книги для прописки громадян, проживаючих в будинку по АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в будинку з 07 лютого 1989 року (а.с.10-18). Відповідно до довідки Городищенської міської ради Черкаської області від 13 липня 2020 року №1920, у 2016 році було проведено перейменування АДРЕСА_2 , на підставі рішення Городищенської міської ради №30-76/VII від 28 лютого 2019 року (а.с.21). Згідно Акту від 14 липня 2020 року, складеного депутатом Городищенської міської ради Черкаської області Гандзій М.М., сусіди ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зазначили, що відповідач ОСОБА_2 з 1990 року і по даний час в будинку по АДРЕСА_1 фактично не проживає (а.с.19). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Городищенської міської ради Черкаської області від 13 липня 2020 року №1915, у будинку по АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_5 (а.с.20).

З врахуванням вищенаведеного, оцінивши надані суду докази, слід прийти до висновку, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням, яке належить позивачу, остільки в ньому не проживає більше року, не користується ним, не здійснює догляду.

Позов підтверджується: копією Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 листопада 2004 року, зареєстрованого в реєстрі №1791; копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06 грудня 2004 року Серії СВА №832691; копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 ; копією Будинкової Книги для прописки громадян, проживаючих в будинку по АДРЕСА_2 ; копією довідки Городищенської міської ради Черкаської області від 13 липня 2020 року №1920; копією Акту від 14 липня 2020 року; копією довідки Виконавчого комітету Городищенської міської ради Черкаської області від 13 липня 2020 року №1915.

Керуючись ст.ст.47,48 Конституції України, ст.ст.16, 317, 319, 391 Цивільного Кодексу України, ст. 9 Житлового кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2, ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та ст.ст.2, 3, 4, 5, 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 83, 200, 263, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив :

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задоволити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Копію рішення направити учасникам справи, для відому.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подачі протягом тридцяти днів апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду.

Суддя О. М. Савенко