Справа № 307/2862/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів:Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.,

за участі секретаря: Чучка Н.В.,

за участі сторін- ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представників - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тячівського районного суду від 09 жовтня 2019 року про забезпечення позову, головуючий суддя Бобрушко В.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні та про визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Тячівського районного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні та про визнання права власності на майно.

Позивач ОСОБА_2 надіслав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суд заборонити відповідачці ОСОБА_1 , а також найманим, запрошеним, чи залученим нею особам вчиняти будь-які дії щодо пошкодження, псування квартири АДРЕСА_1 , чи окремих її частин, а також вчиняти будь-які дії щодо самовільного проникнення до квартири АДРЕСА_1 до набрання законної сили рішенням суду.

На підтвердження вимог вказує, що відповідно до витягу з ЄРДР від 13.09.2019 року зареєстровано кримінальне провадження №0000866 за правовою кваліфікацією ст. 355 ч.1 КК України. Дії відповідачки свідчать про її намір пошкодити спірну квартиру, самовільно проникнути у квартиру, що може унеможливлювати виконання рішення суду та ефективний захист його оспорюваних прав, за захистом яких він звернувся до суду.

Ухвалою Тячівського районного суду від 09 жовтня 2019 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Заборонено відповідачці ОСОБА_1 , а також найманим, запрошеним, чи залученим нею особам вчиняти будь-які дії щодо пошкодження, псування квартири АДРЕСА_1 , чи окремих її частин, а також вчиняти будь-які дії щодо самовільного проникнення до квартири АДРЕСА_1 до закінчення провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні та про визнання права власності на майно.

На ухвалу суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить ухвалу скасувати, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити. Зокрема, зазначає, що вона є власницею на Ѕ частину квартири, зареєстрована у спірній квартирі, іншого зареєстрованого на праві власності житла не має.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні та про визнання права власності на майно.

Разом з позовом позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив заборонити відповідачці ОСОБА_1 , а також найманим, запрошеним, чи залученим нею особам вчиняти будь-які дії щодо пошкодження, псування квартири АДРЕСА_1 чи окремих її частин, а також вчиняти будь-які дії щодо самовільного проникнення до квартири АДРЕСА_1 до набрання законної сили рішення суду.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що заходи забезпечення позову є співмірними з позовними вимогами, та існує реальна загроза неможливості ефективного захисту і поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Однак з даними висновками суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки такі не відповідають дійсним обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Так, забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, до вирішення справи визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду. Це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

Згідно ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У заяві про забезпечення позову позивач жодним чином не обґрунтував у чому полягає утруднення чи неможливість виконання судового рішення у випадку задоволення судом позовних вимог або яким чином може бути спричинена шкода позивачу.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У даному випадку, судом вжито заходів забезпечення позову без будь-яких належних доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, не пересвідчившись у реальності загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки №16510895 від 07.05.2019 року - відповідачка ОСОБА_1 також є власницею квартири АДРЕСА_1 .

Ст.41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. №475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, недопускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Як стверджує апелянт, - станом на сьогоднішній день вона не має доступу до своєї квартири, оскільки колишній чоловік ОСОБА_2 не допускає її до квартири, а вхід до квартири АДРЕСА_2 (пройом вхідних дверей) замурований.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, ОСОБА_1 , як власник квартири АДРЕСА_1 має право , як визначено у нормі ст. 317 ЦК України володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до положення ч.2 ст.317 ЦК України, згідно якого на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав і законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обгрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивач не довів, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до ускладнення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинне мати очевидний та об`єктивний характер.

Таким чином, ухвала про забезпечення позову постановлена без належного з`ясування обставин справа, без будь-якої оцінки наявних доказів, безпідставно, а тому є незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 149-151,268, 374,376ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тячівського районного суду від 09 жовтня 2019 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 7 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді