Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2020 року м. Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Безрук Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Чемезової Г.О.,

представника заінтересованої особи Назаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Волноваського районного суду Донецької області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області провстановлення факту постійного проживання особи на території України,

встановив:

Заявник, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року та факт перебування її у громадянстві колишнього СРСР. Заяву обґрунтовує тим, що він та його сестра ОСОБА_2 народилися у м. Баку, були громадянами колишнього СРСР та мали відповідні паспорти. Влітку 1991 року ОСОБА_2 переїхала проживати в Україну та в 1999 році отримала паспорт громадянина України. У 2002 році заявник переїхав з Росії на постійне місце проживання до України, де отримав посвідку на постійне місце проживання. Заявник звернувся до відповідного органу з метою отримання паспорта громадянина України, однак йому було відмовлено, оскільки не підтверджено факт постійного проживання його сестри станом на 24.08.1991 року на території України та факт перебування її в громадянстві колишнього СРСР.

Заявник у судове засідання не з`явився, у заяві зазначив, що просить розглянути справу без його присутності.

Заінтересована особа в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні заяви, оскільки заявник не надав належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 станом на 24.08.1991 року постійно проживала на території України.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_3 суду пояснила, що до 1994 року проживала на АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 приїхала влітку 1991 року у м. Волноваха зі своєю сім`єю та проживали по сусідству. Стверджує, що у серпні 1991 року ОСОБА_2 проживала у м. Волноваха, оскільки вони разом отримували форму для дітей, їздили на море.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_2 суду пояснила, що вона разом зі своїм чоловіком та двома дітьми у червні 1991 року приїхали на постійне місце проживання до м. Волноваха, оскільки в цьому районі у них вже були родичі. У Вірменії ОСОБА_2 працювала в школі, тому у травні закінчила роботу та вони переїхали. Більше ніколи за межі України на постійне місце проживання не виїжджала. В Україні вона отримала паспорт громадянина України, а паспорт громадянина СРСР здала. Брат ОСОБА_1 переїхав через 2-3 роки після неї. Спочатку останній був зареєстрований проживаючим у неї, а згодом отримав посвідку на постійне місце проживання.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника заінтересованої особи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними братом та сестрою, народилися у м. Баку, Азербайджан, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями посвідки на постійне місце проживання на території України, виданої на ім`я ОСОБА_1 , копією паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 від 29.06.1999 року, а також копіями свідоцтва про народження.

З копії трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_2 вбачається, що остання 01.06.1991 року була звільнена з роботи за власним бажанням.

З відповіді Волноваського районного відділу Головного управління в Донецькій області Державної міграційної служби України вбачається, що ОСОБА_2 дійсно 29.06.1999 року отримала паспорт громадянина України на підставі паспорта колишнього СРСР, який було здано до Волноваського РВВС.

Суд приймає до уваги у якості належних та допустимих доказів показання свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо проживання ОСОБА_2 станом на 24.08.1991 року на території України, оскільки останні були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази та склали відповідну присягу.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27.03.2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.

Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

На підставі п.п. 7-9 Порядку встановити належність до громадянства України може особа, яка перебувала у громадянстві колишнього СРСР та не мала прописки, але фактично постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Частиною першою ст. 8 ЗУ «Про громадянство України» встановлено, що Особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Іноземці із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Відповідно до п.2 ч.5 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч.2 ст.256 ЦПК України суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року, який має юридичне значення.

Відповідно до положень ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В судовому засіданні належними та допустимими доказами заявник підтвердив факт постійного проживання його рідної сестри ОСОБА_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13.11.1991 року .

Заявнику ОСОБА_1 встановлення факту про постійне проживання його рідної сестри ОСОБА_2 на території України станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року, необхідне для реалізації належних прав як громадянина України в майбутньому, а саме набуття громадянства України та отримання паспорту громадянина України, тому враховуючи вищевикладене та проаналізувавши всі надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 263-265, 273, 293, 315, 317, 319 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області провстановлення факту постійного проживання особи на території України, задовольнити.

Встановити юридичний факт, а саме факт постійного проживання рідної сестри ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та факт перебування її у громадянстві колишнього СРСР.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Т.В. Безрук