Справа № 199/3701/20
РІШЕННЯ

Іменем України

11.08.2020 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Куземі О.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про позбавлення права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . 23 вересня 2006 року вона уклала шлюб з відповідачем та зареєструвала його у вказаній квартирі. 02 квітня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано.

З березня 2016 року відповідач перестав проживати у квартирі, його особистих речей в квартирі немає, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере.

За таких обставин, позивач просила суд позбавити відповідача права користування житловим приміщенням та зняти його з реєстрації.

Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України).

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії").

Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що позивач по справі є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 27.04.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якушевою Г.С.

Віповідач по справі є колишнім чоловіком позивача, вселився у квартиру як член сім`ї позивача та є зареєстрованим у квартирі.

Відповідач у квартирі АДРЕСА_1 не мешкає без поважних причин з 2016 року, особистих речей в квартирі не має, оплату комунальних послуг не здійснює, що підтверджено довідкою ОСББ «Правда-81». Вказані обставини відповідачем також не спростовані.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідач не проживає у житлі понад один рік без поважних причин, а тому є таким, що втратив право користування спірним житлом. Вимоги щодо позбавлення права користування задоволенню не підлягають, оскільки норми чинного законодавства передбачають такий спосіб захисту цивільних прав як визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 12,81,133,141,263-265,280-289 ЦПК України, ст. ст. 391,405 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням,- задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 840,80 грн.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя