ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року

м. Харків

справа № 643/6545/19

провадження № 22-ц/818/2584/20

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання - Супрун Я.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Спільне підприємство «Радміртех» у формі товариства з обмеженою відповідальністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 5 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Майстренко О.М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив скасувати наказ про звільнення № 185 від 17.11.2017; поновити його на посаді Генерального директора спільного підприємства «Радміртех» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (надалі СП «Радміртех» у формі ТОВ); стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.11.2017 по дату ухвалення рішення у розмірі 1560000,00грн.

Позов мотивовано тим, що з часу заснування та реєстрації підприємства, 6 червня 2001 року ОСОБА_1 перебував на посаді генерального директора СП «Радміртех» у формі ТОВ та йому належала частка у статутному капіталу СП «Радміртех» у розмірі 100% статутного капіталу. 23 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та Менеджмент ОФ Інвестмент Капітал Лімітед, в особі представника Ходаковського Сергія Миколайовича, діючого на підставі довіреності, укладено договір купівлі-продажу статутного капіталу СП «Радміртех» у формі ТОВ. Після укладення договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі підприємства ОСОБА_1 продовжував виконувати обов`язки генерального директора підприємства з усіма наданими повноваженнями. Також зазначив, що не бажаючи виконувати п. 6.9 Контракту з генеральним директором, представником власника було запропоновано ОСОБА_1 звільнитися із займаної посади за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпПУ, запевнивши, що всі належні грошові кошти будуть виплачені. 17 листопада 2017 року на підставі заяви ОСОБА_1 та наказу №185 від 17.11.2017 року ОСОБА_1 було звільнено з посади Генерального директора СП «Радміртех» у формі ТОВ на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Також позивач зазначив, що 17.11.2017 року між представником єдиного учасника підприємства Менеджмент ОФ Інвестмент Капітал Лімітед ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до Контракту з генеральним директором від 31.03.2016 року, без номеру відповідно до змісту якої визначено припинити дію Контракту з генеральним директором за угодою сторін з 17.11.2017 року. Вважає, що підписання додаткової угоди до контракту з генеральним директором відбувалось представником за довіреністю, строк якої сплив, отже додаткова угода до Контракту з генеральним директором від 23.12.2016 року від 17.11.2017 року є нікчемною та не породжує будь-яких правових наслідків. Таким чином, видання наказу про звільнення суперечить законодавству. Також зазначив, що рішення загальних зборів про звільнення ОСОБА_1 не приймалось, згоди профспілкової організації в порядку ст. 43 КЗпПУ не надавалось. Позивач вважає його звільнення незаконним.

Разом з позовом надано заяву про забезпечення позову (а.с. 63-67 т.1), в якій ОСОБА_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 5 лютого 2020 року у задоволені позову відмолено.

Судове рішення мотивоване тим, що позивачем позовні вимоги не доведені та не обґрунтовані, а відповідачем спростовані, а отже відсутні підстави для задоволення позову. Вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що довіреність від 06.11.2017 не має юридичної сили, оскільки єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та у відповідному випадку автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є поставлення передбаченого ст. 4 Гаазької Конвенції від 05.10.1961, апостилю компетентним органом держави, в якій документ був складений. Оскільки у Довіреності місце її складання відсутнє, а відповідно до ст. 25 ЗУ «Про міжнародне приватне право», місцем складання Довіреності є країна місцезнаходження юридичної особи, тобто Великобританія. Однак, зі статуту позивача та як зазначено у довіреності, корпорація створена та діє у відповідності до законодавства Канади, отже документи складені на території Канади. Таким чином, в порушення статей 3-4 Гаазької Конвенції та ст. 25 ЗУ «Про міжнародне приватне право» Довіреність не була належним чином апостильована в країні її складання, а отже є недійсною. Отже, зазначена Довіреність не може використовуватись на території України через порушення порядку проставлення апостелю, підписання Додаткової угоди від 17.11.2017 до контракту з генеральним директором СП «Радміртех» у формі ТОВ від 31.03.2016 без номеру не створює юридичних наслідків у вигляді припинення Контракту з генеральним директором СП «Радміртех» у формі ТОВ.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Бугайчук В.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. Зазначає, що в апеляційній скарзі позивач змінив підстави позову та вказує на те, що довіреність не має юридичної сил на території України, хоча в перші інстанції така підстава позову взагалі була відсутня.

Дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У частині першій статті 19 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, у якій визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював генеральним директором СП «Радміртех» у формі ТОВ з 23.10.2003 року.17.11.2017 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади генерального директора СП «Радміртех» у формі ТОВ на підставі поданої ним заяви про звільнення та виданого наказу №185 від 17.11.2017 року за підписом ОСОБА_1 як генерального директора СП «Радміртех» у формі ТОВ на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

17.11.2017 року між представником єдиного учасника підприємства Менеджмент ОФ Інвестмент Капітал Лімітед ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до контракту з генеральним директором від 31.03.2016 року, без номеру відповідно до змісту якої визначено припинити дію контракту з генеральним директором за угодою сторін з 17.11.2017 року.

Додаткова угода від 17.11.2017 до контракту з генеральним директором СП «РАДМІРТЕХ» у формі ТОВ від 31.03.2016 без номеру була підписана представником єдиного учасника СП «РАДМІРТЕХ» - Менеджмент ОФ Інвестмент Капітал Лімітед ОСОБА_3 на підставі довіреності від 06.11.2017, посвідченої державним нотаріусом Райаном Джей Вроубелем з 115 БеррекРоуд, місто Беліз, Центральна Америка, апостильованої за № 152892017 заступником начальника реєстрації ОСОБА_4 в м. Беліз 09.11.2017, та ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 6.1 статуту СП «Радміртех» у формі ТОВ (в редакції 2016 року), що діяла на момент звільнення позивача, вищим органом товариства є загальні збори учасників.

У відповідності до п.п. «е» п. 6.17 статуту СП «Радміртех» до виключної компетенції загальних зборів відносяться обрання та відкликання членів вищого органу, ревізійної комісії, директора.

Судом встановлено, що загальними зборами учасників СП «Радміртех» у формі ТОВ в особі єдиного учасника Менеджмент ОФ Інвестмент Капітал Лімітед 17 листопада 2017 року розглядалась заява ОСОБА_1 про звільнення його з займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. ОСОБА_3 запропонував задовольнити вказану вище заяву генерального директора та звільнити його з займаної посади. 17.11.2017 прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, яке оформлено протоколом №17.11.17.1 від 17.11.2017, при цьому, вказане рішення загальних зборів не оскаржувалося та є чинним (т.1 а.с. 166-167).

Не погодившись зі звільненням, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

Проте такі висновки судів не ґрунтуються на вимогах закону.

Порядок створення та діяльності господарських товариств, одним із різновидів яких є товариство з обмеженою відповідальністю урегульовано у низці нормативних актів, серед яких Цивільний кодекс України (далі - ЦК України), Господарський кодекс України ( далі - ГК України), Закон України від 19 вересня 1991 року № 1576-ХІІ «Про господарські товариства» (далі - Закон № 1576-ХІІ).

Зазначені нормативні акти зазнали змін протягом часу своєї дії, тому апеляційний суд застосовує норми матеріального права на час виникнення спірних правовідносин відповідно до вимог частини першої статті 5 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 80 ГК України та частини першої статті 50 Закону № 1576-ХІІ товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.

Відповідно до змісту частини першої статті 167 ГК України корпоративні права визначаються як права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно з частиною третьою статті 167 ГК України корпоративні відносини визначаються як відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Повноваженнями щодо управління товариством наділені учасники товариства, права яких передбачено у статті 10 Закону № 1576-ХІІ.

Управління товариством здійснюють його органи, якими є загальні збори учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 ЦК України). У товариствах, в яких законом чи установчими документами передбачено утворення виконавчого органу, здійснення управлінської діяльності покладено на нього (статті 23 Закону № 1576-ХІІ) .

Відповідно до статті 58 Закону № 1576-ХІІ вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

У частині першій статті 98 ЦК України передбачено, що загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і тих, що належать до компетенції інших органів товариства.

Компетенція загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю визначена у статті 59 Закону № 1576-ХІІ, яка також відсилає до статті 41 цього закону.

Відповідно до зазначених норм до компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю належить утворення і відкликання виконавчого та інших органів.

Відповідно до частини першої статті 99 ЦК України виконавчий орган створюють загальні збори товариства. У частині 3 статті 99 ЦК України передбачено, що члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов`язків, якщо у установчих документах не визначені підстави їх усунення.

Згідно статті 3 Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України) до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У КЗпП України визначено виключний перелік підстав припинення трудового договору.

За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання із ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів») зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Висновок про необхідність розгляду зазначеної категорії справ у порядку господарського судочинства викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17.

Суд вважає, що суд першої інстанції неправильно визначив предметну юрисдикцію спору, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства.

У частинах першій і другій статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, враховуючи наведені приписи законодавства України та зміст правовідносин учасників справи, колегія суддів вважає, що хоча рішення уповноваженого органу товариства про припинення повноважень члена виконавчого органу може мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальним за таких обставин є відносини корпоративні, суд першої інстанції розглянув у порядку цивільного судочинства спір, який належить юрисдикції господарських судів.

За таких обставин суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, оскаржуване судове рішення - скасуванню, а провадження у справі - закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255, частини першої статті 377 ЦПК України.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України суд вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»). Такого клопотання матеріали справи не містять.

Керуючись статтями 141, 255, 367, 368, 374, 377, 381 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 5 лютого 2020 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Спільного Підприємства «Радміртех» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення заборгованості по заробітній платі - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 серпня 2020 року.

Головуючий - О.Ю.Тичкова

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук