Справа №345/3676/19
Провадження № 2/345/50/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.02.2020 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області:

в складі: головуючого судді Мигович О.М.

секретаря - Бабійчук Л.В.

розглянувши у заочному відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калуші справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позов мотивовано тим, що 08.11.1975 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Калуш Калуського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області. Від шлюбу у них народилися діти - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Даний шлюб було розірвано 11.06.2003 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №140 від 11 червня 2003 року, однак під час шлюбу спільними коштами подружжя на підставі Договору купівлі-продажу № 2-д131 від 29.03.1994 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом Калуської міської державної нотаріальної контори Локатир М.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2-д131 29.03.1994 року (надалі - квартира). Ця квартира була куплена Відповідачем за попередньою оплатою в сумі 25 000 000 крб.

Оформленням угоди купівлі-продажу займався відповідач. Даний Договір було укладено між відповідачем та співвласниками квартири - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які, у свою чергу, приватизували її, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло виданого 26 січня 1993 року відділом приватизації житла Калуського концерну «Хлорвініл» за реєстровим номером 2/45.

Позивач вказує, що хоча квартира і була оформлена на відповідача, однак як і сам Позивач, так і їхні спільні діти спільно проживали однією сім`єю в цій квартирі, що обумовлюється відповідною реєстрацією місця проживання як у позивача, так і у дітей, доказом чого є відповідна довідка з Центру надання адміністративних послуг населенню від 29.07.2016 року, Довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 02.01.2019 року №62 видана Центром надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Калуської міської ради.

Представник позивача в судове засідання подав заяву згідно якої просить позов задоволити в повному обсязі, розгляд справи проводити у його відсутності,не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідач повторно не з`явився у судове засідання, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки у судове засідання суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не надходило.

З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що сторонами 08.11.1975 року укладено шлюб, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Калуш Калуського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області. Від шлюбу у них народилися діти - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Згідно Договору купівлі-продажу № 02-01/2, зареєстрованого в реєстрі за № 2-д131 від 29.03.1994 року сторонами за спільні сімейні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка була оформлена на ім`я Відповідача.

Вирішуючи по суті даний спір, який виник між сторонами, щодо поділу майна подружжя, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

У відповідності до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, розглядаючи позови, пов&apos;язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 СК України); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім&apos;ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим.

Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст.ст.76-78,80-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представник позивачки ствердив, що спірна квартира була придбана за час перебування сторін у шлюбі, за спільні кошти подружжя при взаємному погодженні щодо вчинення відповідного правочину з метою набуття майна у власність. Доказів, які б спростовували дані факти відповідачем не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 являється спільною сумісною власністю подружжя, оскільки така набута одним із подружжя в період перебування у шлюбі, в порядку виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Верховний Суд України 04.04.2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив Постанову в якій зробив наступний правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними».

Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов є обгрунтованим та таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі.

На підставі ст.ст. 60 СК України, ст.ст.15,16,368 ЦК України,постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 та керуючись ст.ст.2,12,13,76-78,80-81,141,263,265,273,354 ЦПК України, суд,-

р і ш и в :

Позов задоволити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 дній з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий