КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6379/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Бусик О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «БМ-2018» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гарасюта Олеся Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу кватири недійсним,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «БМ-2018» - Білоус Тетяни Анатоліївни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року,

встановив:

у липні 2019 року позивач, який є правонаступником ТОВ «БМ Банк», звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , укладений 26.07.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на те, що майнові права на вказану квартиру були передані в заставу банку на забезпечення виконання зобов`язання відповідача по Кредитному договору, укладеному між ними 03.10.2007.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача -

Білоус Т.А. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд першої інстанції не дав оцінки тому факту, що оскаржуваний договір купівлі-продажу був укладений з порушенням ст. 17 Закону України «Про заставу» та ст. 586 ЦК України, продавець не попередив покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається, а тому містить ознаки фіктивності через свідомий намір невиконання зобов`язань за договором, приховування справжніх намірів учасників правочину, що є підставою для визнання його недійсним.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника АТ «БМ-2018» - Шостак Л.Г., представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що між ТОВ «БМ Банк» та ОСОБА_1 03.10.2007 був укладений Кредитний договір №350/03107, за умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі 500 000 дол. США строком до 30.09.2022. На забезпечення виконання Кредитного договору між сторонами було того ж дня укладено Договір застави №350/031007, за яким ОСОБА_1 передав в заставу майнові права на об`єкт нерухомості, будівництво якого не завершено, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 площею 151,68 кв.м. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 22 січня 2018 року було стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 114 180 дол. США та судовий збір в сумі 3 654 грн. Після відкриття виконавчого провадження було з`ясовано, що відповідач відчужив вказану квартиру в порушення умов вказаного договору, яким було передбачено, що в разі закінчення будівництва і одержання свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомості, збудований об`єкт передається в якості забезпечення виконання зобов`язання, про що сторони укладають відповідний договір іпотеки. Оскільки відповідач здійснив відчуження квартири без згоди банку, позивач просив визнати Договір купівлі-продажу, укладений 26.07.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 не була предметом іпотеки, на час укладення договору купівлі-продажу було відсутнє обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення стст. 6, 16, 627, 628, 215 ЦК України, Закону України «Про заставу», Закону України «Про іпотеку».

Як видно з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, 03.10.2007 між ТОВ «БМ Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір застави №350/031007, предметом застави за яким були майнові права на об`єкт нерухомості - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 площею 151,68 кв.м. Майнові права заставодавця на об`єкт нерухомості, будівництво якого не завершено, виникає у заставодавця в майбутньому, після завершення будівництва будинку та введення його в експлуатацію. В разі зміни в процесі будівництва характеристик об`єкта нерухомості (зміна площі нерухомості, зміна планування приміщень, тощо) до закінчення терміну дії цього Договору, сторони вносять зміни до цього Договору.

В п. 1. 6 Договору було вказано, що в разі закінчення будівництва і одержання заставодавцем свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомості, майнові права на який є предметом застави за цим договором, до виконання заставодавцем зобов`язань за кредитним договором, збудований об`єкт нерухомості передається в якості застави на виконання зобов`язань, про що сторони укладають відповідний договір іпотеки та реєструють обтяження права заставодавця на збудовану нерухомість в установленому законом порядку.

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири, укладеного 26.07.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , квартира належала продавцю на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 14.01.2009, право власності на квартиру зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 19.01.2009.

Таким чином на час укладення Договору купівлі-продажу 26.07.2013 ОСОБА_1 був власником вказаного нерухомого майна, відносно якого він мав всі права власника щодо вільного розпорядження квартирою, яка є предметом цього договору, були відсутні будь-які права або претензії третіх осіб на вказану квартиру, вона нікому іншому не була відчужена, не була внеском до статутного капіталу товариств, в оренду (найм, позичку) не передана, не заставлена, в податковій заставі, спорі і під забороною (арештом) не перебувала.

Всі доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі, були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

З часу укладення договору застави до набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру, заставодержателем не зверталось стягнення на заставне майно.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом.

У силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною другою статті 586 ЦК України передбачено, що заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його у користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором. Аналогічна за змістом норма міститься у ч. 2 статті 17 Закону України «Про заставу».

Посилання апелянта на положення ст. 1, 5 Закону України «Про іпотеку» щодо можливості передачу в іпотеку об`єкта незавершеного будівництва є безпідставним, оскільки спірна квартира не була предметом іпотеки.

Відповідно до ст. 1, ч. 2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього. В чч. 2 і 3 ст. 16 вказаного Закону закріплено, що обтяження об`єкта незавершеного будівництва іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Після завершення будівництва будівля (споруда), житловий будинок або житлова квартира залишається предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору.

З обставин справи видно, що після завершення будівництва будинку АДРЕСА_3 Договір іпотеки щодо кв. №78 між банком та ОСОБА_1 не укладався, заборона на її відчуження зареєстрована не була.

Даних про те, що позивач вживав заходи щодо укладення Договору іпотеки відносно вказаної квартири з власником, апелянтом не надано. Також відсутні дані про те, що позивач звертав стягнення на майнові права на квартиру.

Відповідно до наданої представником ОСОБА_1 . Виписки по особовому рахунку за період з 03.10.2007 по 25.10.2019, після продажу квартири 06.08.2013 позичальником було здійснено дострокове погашення тіла кредиту на суму 340 000 дол. США та 47 885 , 77 дол. США (а/с 223).

Крім того, відповідно до Вимоги щодо виконання зобов`язань за кредитним договором, яка була отримана ОСОБА_1 21.10.2014, АТ «БМ Банк» було відомо про відчуження вказаної квартири, в зв`язку з чим банк просив надати на забезпечення виконання умов кредитного договору інше ліквідне майно. У Вимозі було зазначено, що в разі несплати заборгованості та ненадання забезпечення за кредитом, банк буде звертатися до суду з позовом про примусове стягнення заборгованості за кредитом (а/с 177).

Такий позов був поданий 28.07.2015 до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 січня 2018 року позов було задоволено та стягнуто з відповідача заборгованість в розмірі 114 180 дол. США.

Посилання апелянта на висновок щодо застосування норми права, викладений в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 (справа №522/13516/15-ц), не може бути застосований до вказаних правовідносин, оскільки у вказаній справі банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, яким був об`єкт незавершеного будівництва і щодо якого було укладено Договір іпотеки.

Також є необґрунтованими посилання апелянта на те, що вказаний договір є фіктивним, були приховані справжні наміри учасників правочину і сторони мали свідомий намір не виконувати зобов`язання за договором.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Позивачем не було доведено, що оспорюваний Договір купівлі-продажу був вчинений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без наміру створення правових наслідків.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст правочину, згідно з положеннями статті 203 ЦК України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «БМ-2018» - Білоус Тетяни Анатоліївни залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 14 серпня 2020 року.

Головуючий

Судді