ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 528/537/19 Номер провадження 22-ц/814/71/20Головуючий у 1-й інстанції Татіщева Я. В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду:

головуючого: Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

секретар: Ачкасова О.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНБЕСТ»
на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 17 вересня 2019 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНБЕСТ" про визнання незаконними дії посадових осіб, скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТОВ "ВЕНБЕСТ" про визнання незаконними дії посадових осіб, скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку.
Позов мотивований тим, що у 2016 році позивач був прийнятий на роботу в ТОВ «ВЕНБЕСТ» водієм автотранспортних засобів групи мобільного реагування. В квітні 2018 року позивача призвано для проходження строкової військової служби, повістка з військомату була ним подана за місцем роботи. В зв`язку з призовом на строкову військову службу ОСОБА_1 було звільнено з роботи 06.04.2018 року, як зазначено в наказі про звільнення позивача, підставою була власноруч написана заява про звільнення від 04.04.2018 року та повістка Гребінківського районного військомату. Зазначає, що згодом йому стало відомо, що його звільнено з порушенням норм чинного законодавства про працю, а саме, в особливий період, що порушує норми ч.3 ст. 119 КЗпП України. Позивач письмово звернувся до Головного управління Держпраці у Київській області щодо можливого порушення вимог законодавства про працю керівництвом ТОВ «ВЕНБЕСТ», за зверненням позивача було проведено перевірку, про результати якої ГУ Держпраці у Київській області листом від 28.08.2018 року повідомило, що за результатами інспектування керівнику ТОВ «ВЕНБЕСТ» внесено припис, яким зобов`язано вжити заходів щодо усунення виявлених порушень стосовно звільнення ОСОБА_1 .
Вказує, що позивачем неодноразово направлялися листи до ТОВ «ВЕНБЕСТ» стосовно виконання внесеного ГУ Держпраці у Київській області припису про вжиття заходів щодо усунення порушень законодавства про працю, щодо його звільнення. У відповідь на листи ОСОБА_1 отримав відповіді, що ТОВ «ВЕНБЕСТ» подано скаргу про визнання протиправним та скасування припису про усунення виявлених недоліків, про результати оскарження його повідомлять письмово. Позивач вказує, що до цього часу вимоги вищевказаного припису не виконані, про результати оскарження припису його не повідомлено, жодних пояснень ТОВ «ВЕНБЕСТ» не надає.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати причини пропуску строку для звернення до суду поважними та поновити даний строк; визнати протиправним та скасувати наказ від №90-о/с від 06.04.2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади водія автотранспортних засобів на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із вступом на військову службу; поновити його на роботі в ТОВ «ВЕНБЕСТ» на посаді водія автотранспортних засобів з 06.04.2018 року, стягнути з ТОВ «ВЕНБЕСТ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення в сумі 58865,52 грн. з урахуванням належних до утримання податків і зборів.
Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 17 вересня 2019 рокупозов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНБЕСТ» про визнання незаконними дії посадових осіб, скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку- задоволено повністю.
Визнати незаконним та скасовано наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНБЕСТ» по особовому складу № 90-о/с в частині звільнення ОСОБА_1 , водія автотранспортних засобів групи мобільного реагування з 06.04.2018 року, згідно п.3 ст.36 КЗпП України (у зв`язку з призовом на військову службу).
Поновлено ОСОБА_1 з 06.04.2018 року на посаді водія автотранспортних засобів групи мобільного реагування Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНБЕСТ».
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНБЕСТ», на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 58865 грн. 52 коп. з утриманням при виплаті зазначеної суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів.
Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНБЕСТ», на користь держави судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.
Не погодившись з рішенням районного суду, ТОВ «ВЕНБЕСТ» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Позивач у своїй скарзі посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно поновлено строк позивачу на звернення із даним позовом до суду, оскільки ОСОБА_1 був обізнаний про своє звільнення, хоч і не мав копії наказу про звільнення.
Також відповідач зазначив, що звільнення відбулося на підставі власноруч написаної заяви позивача, у зв`язку з призовом на військову службу. Станом на 2018 рік мобілізація в Україіні не оголошувалась, особливий період був відсутній, а тому положення ст. 119 КЗпП України про збереження місця роботи і виплату компенсації, застосовуватись не можуть.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 17 вересня 2019 року без змін.
У відзиві зазначено, що твердження позивача щодо безпідставності поновлення судом строку для звернення до суду є необгрунтованим, оскільки відповідач не скористався правом на оскарження ухвали місцевого суду від 18.06.2019 року, яким було задоволено відповідне клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для звернення із позовом. Окрім того, позивач, перебуваючи, на військовій службі, був позбалений можливості вчасно звернутися в суд.
Також у відзиві зазначено, що особливий період в Україні почався з 18.03.2014 року, з дня публікації Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», рішення про його закінчення не приймалось.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено і вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працював водієм автотранспортних засобів групи мобільного реагування в ТОВ «ВЕНБЕСТ» та 06.04.2018 року був звільнений з роботи згідно п.3 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку з призовом на строкову військову службу), витяг з наказу ТОВ «ВЕНБЕСТ» від 04.04.2018 року № 90-о/с (а.с.37).
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 з 12.04.2018 року по час ухвалення рішення у справі перебував на строковій військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , смт. Десна, Чернігівської області, Козелецького району (а.с. 5).
Листом Головного управління Держпраці у Київській області від 22.08.2018 року №414/2-Б-3616-3894 про розгляд звернення, підтверджено, що ОСОБА_1 звертався щодо можливого порушення вимог законодавства про працю керівництвом ТОВ «ВЕНБЕСТ». За результатами інспектування встановлено, що звільнення ОСОБА_1 проведено з порушенням норм трудового законодавства, а саме, в особливий період, чим порушено норми ч.3 ст. 119 КЗпП України (а.с.11).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 13.09.2018 року та 01.03.2019 року письмово звертався до керівництва ТОВ «ВЕНБЕСТ» про надання йому відповіді щодо виконання припису Головного управління Держпраці у Київській області від 22.08.2018 року №КВ1019/65/АВ/П (а.с.12,13,15).
Із відповідей ТОВ «ВЕНБЕСТ» від 28.09.2018 року, вихідний № 686, та від 07.03.2019 року №160, вбачається, що ТОВ «ВЕНБЕСТ» оскаржує припис Головного управління Держпраці у Київській області від 22.08.2018 року №КВ1019/65/АВ/П, про результати оскарження повідомить ОСОБА_1 (а.с. 14, 16).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки, вступ позивача на військову службу здійснювався під час дії особливого періоду в Україні, а тому на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місця роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час проходження військової служби, до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення, відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Згідно ст. 119 Кодексу на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
За загальними вимогами вказаних вище норм матеріального права гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України поширюються на громадян України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» особливий період не пов`язується з проведенням мобілізації та введенням воєнного стану.
Також Верховний суд однозначно сформулював правову позицію щодо тлумачення поняття "особливий період" у постанові від 25.04.2018 у справі № 205/1993/17-ц, в якій зазначено, що особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію".
Президент України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу не приймав.
Окрім наведеної постанови, таку саму правову позицію сформовано і в інших постановах Верховного Суду, зокрема, від 14.02.2018 року у справі № 131/1449/16-ц; у справі № 727/2187/16-ц; у справі № 640/4439/16-ц ; у справі 211/1546/16-ц, а тому, дотримуючись правової позиції Верховного Суду сформульованої у вищезазначених постановах, суд дійшов висновку, що особливий період в Україні діє, починаючи із 17 березня 2014 року і продовжує діяти до сьогодення.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік.
Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з п. 32 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100.
Зокрема, відповідно до абзацу 3 п. 2 розділу 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
За змістом абзацу 4 п. 4 розділу 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом провадиться плати проводиться з урахуванням норм цього Порядку, тобто, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини, для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частинами 1,2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову.
Зокрема, суд правомірно стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 58 865 грн. 52 коп. за період з 07 квітня 2019 року, тобто наступного дня після незаконного звільнення по 11 червня 2019 року, згідно заявлених позовних вимог, що узгоджується з нормами матеріального законодавства.
Згідно ч.1 ст. 233 КЗпп України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Як вбачається з матерілів справи, позивачу при звільненні не було вручено копії наказу про його звільнення та не видана трудова книжка. Копія наказу про звільнення з роботи ОСОБА_1 від 04.04.2018 року №90-о/с була надана ТОВ «ВЕНБЕСТ» на вимогу суду. В зв`язку з наведеним, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку щодо поновлення строків для подання позовної заяви про визнання незаконними дії посадових осіб, скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку.
Доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі щодо законності проведеного звільнення ОСОБА_1 на підставі п.3 ч.1 сь. 36 КЗпП України є безпідставними, оскільки відповідно до змін внесених у вказану статтю Кодексу 14.05.2015 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», не допускається припинення трудового договору з особами призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.
Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів -,

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНБЕСТ» залишити без задоволення.

Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 17 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов