Справа № 344/5629/19
Провадження № 22-ц/4808/213/20
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

з участю секретаря Бойчука Л.М.,

сторін: представника ОСОБА_1 - адвоката Бандури В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» про визнання права власності на квартиру за апеляційною скаргою адвоката Бандури Володимира Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2019 року під головуванням судді Татарінової О.А. у м. Івано-Франківську

в с т а н о в и в:

Представник ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» про визнання права власності. Позовні вимоги мотивував тим, що 24 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» укладено договір № 20 про пайову участь в будівництві багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 . Згідно договору, ОСОБА_1 зобов`язувався сплатити кошти в сумі, еквівалентній 25 525 доларів США, як пайовий внесок у будівництво будинку, а ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт», у свою чергу, зобов`язувався передати у власність ОСОБА_1 , квартиру квартиру АДРЕСА_2 в даному будинку, площею 51 , 05 кв. м . З свого боку, позивач повністю виконав свої зобов`язання за договором, оплативши обумовлені у ньому кошти, факт чого підтверджується довідкою про відсутність заборгованості ОСОБА_1 перед відповідачем від 03.11.2005 року та квитанцією прибуткового касового ордера №212 від 31.10.2005 р. на суму 103 121 грн 00 коп. (сто три тисячі сто двадцять одна гривня 00 копійок). ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» всупереч договору не виконав свої обов`язки стосовно передачі ОСОБА_1 у власність квартири АДРЕСА_5 . Не зважаючи на те, що у цій квартирі проведені ремонтні роботи за рахунок ОСОБА_1 та знаходяться меблі і особисті речі останнього, голова правління ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» ОСОБА_2 чинить перешкоди щодо користування житловим приміщенням, що полягають у зміні замка на вхідних дверях і ключа до них. Такі дії відповідача унеможливлюють користування ОСОБА_1 цією квартирою та перешкоджають будь-якому доступу до неї. Тому позивач змушений звертатись до суду з вищевказаним позовом.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» про визнання права власності.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції представник ОСОБА_1 зазначає, що не погоджується з рішенням суду, оскільки судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, судом не правильно застосовано норми процесуального та матеріального права.

Апелянт зазначає, що суд в оскаржуваному рішенні вказує, що посилання позивача на невиконання рішення суду не є підставою для визнання за ним права власності на квартиру, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено такої підстави набуття власності. Однак судом не прийнято до уваги те, що позивач не посилається на невиконання рішення суду, як на підставу набуття права власності на квартиру, а також у позовній заяві викладено інші підстави.

Договір між ОСОБА_1 та ЗAT «Прикарпаттянафтопродукт» є правочином, у якому позивач виконав всі умови договору. Тому ОСОБА_1 має право на захист свого порушеного права і належне виконання обов`язків договору щодо нього.

Судом першої інстанці не враховано того, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений строк, відповідно до вказівок договору і не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання та одностороння зміна умов договору, за винятком випадків, передбачених законом.

Судом також, помилково вказано, що позивачем не подано доказів відповідності об`єкту нерухомого майна технічним характеристикам, зазначеним у договорі після закінчення будівництва.

Апелянт зазначає, що суд відмовив у позові з тої підстави, що позивач звертався до суду з позовом про захист свого порушеного права в результаті чого судом було постановлено рішення про зобов`язання ЗАТ «Прикарпатгянафтоопродукт» підписати акт прийому-передачі квартири та передати документи для проведення державної реєстрації.

Однак, таким рішенням за ОСОБА_1 не визнано права власності на конкретне нерухоме майно (квартиру), створене в результаті будівництва нежитлової будівлі за договором пайової участі у фінансуванні будівництва, відповідно позивачем обрано інший спосіб захисту свого права, що не суперечить положенням законодавства.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Бандури В.О., перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно копії договору № 20 про пайову участь в будівництві багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 -Франківську від 20.10.2005 року укладеного між ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» та ОСОБА_1 , виконавець веде будівництво багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 , а пайовики приймають участь і вносять кошти на це будівництво для отримання квартири на умовах даного договору. Характеристика квартири:адреса АДРЕСА_6 , площею 51,05 кв.м., кількість кімнат - одна, поверх - другий, загальна вартість квартири становить 25525 доларів США (а.с. 9-10).

Копія довідки № 109/05 від 03.11.2005 підтверджує, що у ОСОБА_1 не має заборгованості перед ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» по договору № 20 про пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 від 24.10.2005 року (а.с. 18).

Копія акта від 23.08.2006, який склали пайовик ОСОБА_1 , виконроб ОСОБА_3 , майстер ОСОБА_4 підтверджує, що пайовиком ОСОБА_1 були закуплені матеріали за власні кошти та проведені за власні кошти роботи в квартирі АДРЕСА_5 , договір № 20 від 24.11.2004, згідно якого дана квартира виділена ОСОБА_1 (а.с. 13).

Згідно даних з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.03.2019 року на квартиру АДРЕСА_5 , власником якої є ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт», зареєстровано тип обтяження - заборона на нерухоме майно (а.с. 21).

Згідно повідомлення Івано-Франківського бюро технічної інвентаризації № 132/01-21 від 04.03.2019, в ОКП «Івано-Франківське БТІ» відсутні документи щодо квартири АДРЕСА_5 (а.с. 22).

Відповідно до статей 526, 527, 530 - 532 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Разом з тим частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Крім того, на час укладення сторонами договору про пайову участь у будівництві правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися законами України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та від 18 вересня 1991 року № 1560-XII «Про інвестиційну діяльність» (далі - Закони).

Виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами та нормою статті 331 ЦК України не передбачено.

Вказаними Законами визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта до експлуатації.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тому, порушене право інвестора підлягає захисту шляхом зобов`язання забудовника виконати умови укладених між сторонами договорів у частині зобов`язання останнього передати позивачу документи (копії документів, нотаріальні копії документів, оригінали документів та інше), що необхідні для оформлення права власності на об`єкти нерухомості.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 367/1623/15-ц (провадження № 61-4466св18).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.05.2018 року зобов`язано ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» підписати акт прийому - передачі та передати ОСОБА_1 всі необхідні документи для проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна (квартиру АДРЕСА_5 ) (а.с. 12).

З виконання даного рішення суду було відкрите виконавче провадження 08.11.2018 року (а.с. 15).

Згідно копії постанови від 10.12.2018 закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 344/11730/17 від 17.07.2018 про зобов`язання ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» підписати акт прийому - передачі та передати ОСОБА_1 всі необхідні документи для проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна (квартиру АДРЕСА_5 ) (а.с. 17).

Тобто, ОСОБА_1 звертався до суду з позовом про захист свого порушеного права та судом було постановлено рішення про зобов`язання ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» підписати акт прийому - передачі та передати ОСОБА_1 всі необхідні документи для проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна (квартиру АДРЕСА_5 ).

Статтею 129 Конституції України передбачено, що одною з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що невиконання рішення суду від 11.05.2018 року, яке набрало законної сили, не є підставою для визнання за позивачем права власності на квартиру, оскільки саме цим судовим рішенням зобов`язано відповідача підписати акт прийому-передачі та передати ОСОБА_1 всі необхідні документи для проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна (квартири АДРЕСА_5 ).

Невиконання рішення суду в іншій справі не може бути підставою для набуття права власності на квартиру за позивачем і нормами чинного законодавства така підстава не передбачена.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційних скаргах, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Бандури Володимира Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

Г.П. Мелінишин