Дата документу 11.08.2020 Справа № 333/3102/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/3102/19 Головуючий у 1 інстанції: Круглікова А.В.
Провадження № 22-ц/807/1779/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Запорізької області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди та витрат, пов`язаних з отриманням юридичної допомоги,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури Запорізької області, Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди та витрат, пов`язаних з отриманням юридичної допомоги.

В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточнень, зазначали, що 21 лютого 2015 року слідчим СВ Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області Арабаджи А.О. позивачів було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.

Вироком Комунарського районного суду від 23 вересня 2016 року у справі № 333/2500/15-к ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виправдано у зв`язку з відсутністю у їх діях складу вказаного кримінального правопорушення. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 24 травня 2017 року та Постановою Верховного Суду України від 06 листопада 2018 року вказаний вирок залишено без змін.

Таким чином, позивачі знаходились під слідством з 21 лютого 2015 року по 06 листопада 2018 року, тобто 3 роки, 8 місяців та 15 днів.

Незаконне притягнення позивачів до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину принизило їх честь та гідність, порушило їх нормальні життєві зв`язки вимагало від них додаткових зусиль для організації свого життя, направлених на здійснення свого захисту у кримінальному провадженні та відновлення чесного імені та ділової репутації.

Так, позивач ОСОБА_1 знаходилась на лікарняному у період з 20 лютого 2015 року по 06 березня 2015 року, та з 13 листопада 2017 року по 24 листопада 2017 року з діагнозом «Гіпертоничний криз». Крім того, ОСОБА_1 через винесення повідомлення про підозру вимушена була звільнитись зі служби в органах місцевого самоврядування з посади директора Департаменту освіти і науки, молоді та спорту Запорізької міської ради.

Позивач ОСОБА_2 знаходилась на лікарняному у період з 22 січня 2017 року по 03 лютого 2017 року, з 09 жовтня 2017 року по 18 жовтня 2017 року, з 10 грудня 2018 року по 19 грудня 2018 року з діагнозом «Ішемічний мозковий інсульт в правій гемосфері головного мозку» та реабілітація.

З урахуванням того, що позивачі притягувались до відповідальності за підозрою у вчиненні тяжкого злочину, з метою доведення своєї невинуватості були вимушені пройти усі ланки судової системи України, що призвело до погіршення стану здоров`я позивача ОСОБА_3 та необхідності звільнення з державною служби позивача ОСОБА_1 , вважають за доцільне застосувати для визначення розміру моральної шкоди коефіцієнт 2 від мінімального.

Розмір моральної шкоди, у відповідності до ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», з урахуванням коефіцієнту 2 від мінімального, спричиненої ОСОБА_1 остання оцінює в розмірі 371397 грн. З урахуванням тотожних обставин, ОСОБА_2 розмір моральної шкоди оцінює в 371397 грн.

Крім того, під час незаконного знаходження під слідством та судом позивачі понесли витрати, пов`язанні із наданням ним юридичної допомоги, по 20800 грн. кожна.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд:

стягнути на їх користь з Державної казначейської служби України, Прокуратури Запорізької області, Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Запорізькій області солідарно кошти, сплачені за надання юридичної допомоги під час розгляду справи у кримінальному провадженні, у якості відшкодування матеріальної шкоди;

стягнути на користь ОСОБА_1 солідарно з Державної казначейської служби України, Прокуратури Запорізької області, Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Запорізькій області кошти у розмірі 371397 грн. в якості відшкодування моральної шкоди;

стягнути на користь ОСОБА_2 солідарно з Державної казначейської служби України, Прокуратури Запорізької області, Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Запорізькій області кошти у розмірі 371397 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 225945,12 грн. на відшкодування моральної шкоди та 20800 грн. на відшкодування матеріальної шкоди (витрат на правову допомогу). Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 220011,60 грн. на відшкодування моральної шкоди та 20800 грн. на відшкодування матеріальної шкоди (витрат на правову допомогу). У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами доведено факт завдання їм моральної шкоди внаслідок тривалого кримінального переслідування з боку правоохоронних органів, а тому держава зобов`язана відшкодувати позивачам таку шкоду. Втім, з урахуванням того, що нормами чинного законодавства України, які регламентують порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду не передбачають солідарного обов`язку вказаних органів щодо відшкодування такої шкоди, суд зазначив про безпідставність вимог позивачів в цій частині до Прокуратури Запорізької області, Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Запорізькій області. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість розрахунку позивачів в частині заявленої до стягнення моральної шкоди, виходячи із подвійного коефіцієнту мінімальної заробітної плати. Враховуючі положення частин другої та третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд першої інстанції взяв до уваги розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи в суді, який становить 4173 грн. та визначив загальний строк незаконного перебування позивачів під слідством, а саме з дати повідомлення про підозру особам у вчиненні злочину (з 21 лютого 2015 року для ОСОБА_1 та з 25 лютого 2015 року для ОСОБА_4 ) до набрання виправдувальним вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2016 року законної сили, тобто до 24 травня 2017 року, а не до 06 листопада 2018 року, як про це зазначають позивачі. Отже, встановивши, що ОСОБА_1 перебувала під слідством повних два роки три місяці та три дні, за розрахунком суду розмір відшкодування моральної шкоди становить 225945,12 грн. (225 945,12 грн. = 27 місяці (2 роки 3 місяці) х 8346 грн. (4173 гривні х 2 - подвійний коефіцієнт місячного розміру мінімальної заробітної плати у 2019 році) + 24 робочих години (3 дні по 8 годин) х 25,13 грн. (погодний розмір мінімальної заробітної плати у 2019 році). Встановивши, що ОСОБА_4 перебувала під слідством повні два роки два місяці та двадцять чотири дні, за розрахунком суду розмір відшкодування моральної шкоди становить 220011,60 грн. (220 011,60 грн. = 26 місяці (2 роки 2 місяці) х 8346 грн. (4173 гривні х 2 - подвійний коефіцієнт місячного розміру мінімальної заробітної плати у 2019 році) + 120 робочих годин (15 робочих днів у травні 2017 р. х 8 робочих годин в день) х 25,13 грн. (погодний розмір мінімальної заробітної плати у 2019 році). Стягуючи на користь позивачів по 20800 грн. майнової шкоди, суд виходив з належного документального підтвердження отримання юридичних послуг ОСОБА_1 за договором про надання правової допомоги від 16 лютого 2015 року та ОСОБА_4 за договором про надання юридичних послуг від 23 квітня 2015 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Прокуратура Запорізької області подала апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги, Прокуратура Запорізької області зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин, застосувавши положення статей 1176 ЦК України, однак, оцінюючи докази у справі, невірно дійшов висновку про доведеність факту завдання позивачам моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімальний. Так, у порушення ст. 23 ЦК України, суд першої інстанції, визначивши мінімальний розмір відшкодування відповідно до ст. 13 Закону, безпідставно стягнув на користь позивачів подвійне відшкодування моральної шкоди за відсутності відповідних доводів, підтверджених достатніми доказами. Стягуючи моральну шкоду із застосуванням подвійного коефіцієнту мінімальної заробітної плати, що не передбачено Законом, суд керувався тяжкістю висунутого обвинувачення, недоведеними фактами приниження честі і гідності та порушенням нормальних життєвих зв`язків, що вимагало додаткових зусиль від позивачів для організації життя по відновленню чесного імені та ділової репутації. Судом в основу рішення покладено припущення щодо необхідності пояснення позивачами великій кількості людей про несправедливість висунутих обвинувачень та отримання ними додаткового стресу. Стягуючи на користь позивачів по 20800 грн. матеріальної шкоди, як витрати на правову допомогу, судом залишено поза увагою, що сам факт наявності договору про надання правової допомоги не доводить стягнутої оскаржуваним рішенням суми матеріальної шкоди. Посилаючись на наведене, Прокуратура Запорізької області просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2020 року скасувати, та прийняти нове рішення, яким стягнути на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 112921 грн., на користь ОСОБА_4 у розмірі 112324,70 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Державна Казначейська служба України також подала апеляційну скаргу, в якій зазначають, що позивачами належним чином не обґрунтовано завдану їм моральну шкоду, у чому безпосередньо вона полягає, а також не надано обґрунтування саме такого розміру моральної шкоди, що суперечить вимогам законодавства України. Надана позивачами первинна медична документація не містить обґрунтованих висновків, які б свідчили про наявність причинно-наслідкового зв`язку між виникненням захворювань та перебуванням позивачів під кримінальним переслідуванням. Висновки суду першої інстанції про наявність у позивачів права відшкодування за рахунок Державного бюджету України матеріальної шкоди у вигляді витрат на правову допомогу вважають безпідставними, оскільки жодних доказів фактичної сплати позивачами коштів за надання правової допомоги позовна заява не містить. Для перевірки понесення позивачами витрат на надання правої допомоги необхідно встановити факт чи дійсно представниками позивачів були отримані кошти та обліковані як дохід. У зв`язку з зазначеним, Державна Казначейська служба України просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України.

У відзиві на апеляційні скарги, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 зазначають, що заперечують проти задоволення апеляційної скарги, оскільки судом першої інстанції надана вірна оцінка правовідносинам, що виникли через незаконне притягнення позивачів до кримінальної відповідальності. Вирішуючи спір щодо суми морального відшкодування, судом справедливо прийнято до уваги доводи про те, що їм інкримінувались протиправні дії у скоєнні тяжкого злочину, що як наслідок, принизило їх честь та гідність. Розмір відшкодування понесених витрат на правову допомогу, судом встановлено на підставі фактично понесених позивачами витрат на оплату праці захисників Мухіна А.А. та Багаурі О.В. Просять залишити рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2020 року без змін.

Інші учасники справи, своїм правом на подання відзивів на апеляційну скаргу не скористались.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, встановлено судом першої інстанції та визнається учасниками справи, що 11 липня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 002829 органом досудового розслідування - внесено запис про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.

21 лютого 2015 року слідчим СВ Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.

25 лютого 2015 року слідчим СВ Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області повідомлено ОСОБА_3 (змінено прізвище після укладення шлюбу на ОСОБА_6 ) про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2016 року у справі № 333/2500/15-к обвинувачених ОСОБА_1 та ОСОБА_7 визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України та виправдано останніх у зв`язку з відсутністю в їх діянні складу вказаного кримінального правопорушення (т. 1 а.с. 6-11).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 24травня 2017 року у справі № 333/2500/15-к вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2016 року залишено без змін (т. 1 а.с. 12-18).

Постановою Верховного Суду від 06 липня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 24 травня 2017 року залишено без змін (т. 1 а.с. 18 зворот-22).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги. Вказані висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 383/596/15).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», № 12868/05, рішення від 10.12.2009р.; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004р.)

З огляду на вищенаведені норми законодавства, безпідставними є доводи апеляційної скарги Державної Казначейської служби України щодо недоведеності позивачами завданої їм моральної шкоди, у чому безпосередньо вона полягає, оскільки факт завдання особі моральної шкоди через незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності презюмується законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що у позивачів виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону, оскільки щодо них постановлено виправдувальний вирок.

Колегія суддів також зазначає, що суд першої інстанції в цілому повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин. Зокрема, судом першої інстанції вірно встановлено період відшкодування шкоди, а саме з дня повідомлення про підозру у вчиненні злочину до набрання виправдувальним вироком законної сили.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України (в редакції на час постановлення ухвали Апеляційним судом Запорізької області) судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій, Верховного Суду України набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Проте, при оцінці доводів позивачів та доказів наданих останніми на їх підтвердження, місцевим судом не в повній мірі було враховано вимоги закону і обставини справи, що вплинуло на правильність розміру моральної та матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

При цьому, колегія суддів не бере до уваги посилання в апеляційній скарзі Державної казначейської служби України п. 3 р. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», оскільки вказаним пунктом установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Тобто, зазначені положення Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII не поширюються на спірні правовідносини, оскільки ними не передбачено вищевказаного обмеження при обчислення розміру моральної шкоди, що визначається на підставі ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а розповсюджується саме на обчислення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, якими не може вважатися моральна шкода. Крім того, Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII взагалі не вносилися відповідні зміни до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Також, застосування судом до спірних правовідносин п. 3 р. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII буде порушувати принцип верховенства права та суперечитиме вищенаведеному правовому висновку Верховного Суду України.

Отже, відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Зазначена норма Закону не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду.

Таким чином, законом визначений мінімальний розмір моральної шкоди, яка відшкодовується, та не встановлено граничний розмір такої шкоди.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

При визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги доводи позивачів що інкримінування їм скоєння тяжкого злочину дає підстави для застосування подвійного коефіцієнту до визначеного на підставі Закону розміру моральної шкоди.

Колегія суддів, частково погоджуючись з доводами апеляційної скарги, вважає, що висновки місцевого суду в цій частині підлягають додатковій оцінці та виправленню виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, в обґрунтування підстав для застосування подвійного коефіцієнту, позивачі зазначали, що інкримінування їм скоєння тяжкого злочину принизило їх честь та гідність, порушило їх нормальні життєві зв`язки, вимагало від них додаткових зусиль для організації свого життя, направлених на здійснення свого захисту у кримінальному провадженні, відновлення чесного імені та ділової репутації. Наявність підлеглих та учнів зумовило необхідність позивачів пояснювати великій кількості людей несправедливість висунутих обвинувачень, що призвело до додаткового стресу.

Разом з тим, доказів існування будь-яких обставин, які б обґрунтовували збільшення розміру відшкодування у два рази позивачами не наведено. Крім цього, Закон не пов`язує визначення розміру компенсації моральної шкоди з тяжкістю інкримінованого злочину.

Отже, за переконанням суду позивачами не доведено обґрунтування щодо доцільності, розумності та об`єктивності стягнення на їх користь моральної шкоди, виходячи з подвійного коефіцієнту.

Зважаючи на те, що позивачами не доведено підстав для збільшення розміру моральної шкоди, передбаченої законодавством, колегія суддів доводи апеляційних скарг в частині визначення розміру стягнутої моральної шкоди визнає обґрунтованими.

Крім того, визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, суд першої інстанції, помилково виходив із розрахунку такої шкоди з одного мінімального розміру заробітної плати, що діяла на момент звернення позивача до суду, не врахувавши пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у якому судам роз`яснено, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Так, у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року (справа № 214/1543/15-ц, провадження № 61-8017св18) зазначено, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати, що діяла на момент ухвалення рішення судом першої інстанції.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» установлено з 01 січня 2020 року мінімальну заробітну плату на рівні 4723 грн.

За таких обставин, розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 повинен бути розрахований без застосування подвійного коефіцієнту, з урахуванням часу перебування позивача під слідством та судом 2 роки 3 місяці 3 дні, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи за кожен місяць, та дорівнює 127993,3 грн. (27,1 міс.*4723грн.).

Розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню ОСОБА_2 повинен бути розрахований без застосування подвійного коефіцієнту, з урахуванням часу перебування позивача під слідством та судом 2 роки 2 місяці 24 дні, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи за кожен місяць, та дорівнює 126859,78 грн. (26,86 міс.*4723грн.).

Вищезазначений розмір відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Стосовно позовних вимог про стягнення майнової шкоди на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у розмірі витрат на правову допомогу адвоката в сумі по 20800 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 11 Закону встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Згідно частини першої статті 12 Закону розмір шкоди, зазначеної в пункті 1 статті 3 цього Закону (тобто заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій), залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу).

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з прийнятою постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», пунктом 6 якого встановлено, зокрема, що відповідний орган одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які даний громадянин має право претендувати.

Згідно з пунктами 11, 12 зазначеного положення для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може, зокрема, звернутися при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України - відповідно до цих органів.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Разом з тим у статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися.

У чинному КПК України це право закріплене вперше. Згідно зі статтею 130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Внаслідок ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі майнової; і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону.

Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 755/13879/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 20 березня 2019 року у справі № 161/15362/16-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 29 травня 2019 у справі № 522/1021/16-ц.

Таким чином, доводи апеляційних скарг, що суд першої інстанції безпідставно стягнув за рахунок коштів державного бюджету України витрати на професійну правничу допомогу у кримінальному провадженні є безпідставними.

Разом з тим, позивачами на обґрунтування розміру сум сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги унаслідок незаконних дій правоохоронних органів долучено до матеріалів справи договори про надання правової допомоги від 16 лютого 2015 року та від 23 квітня 2015 року, а також акти виконаних робіт до вказаних договорів, за змістом яких загальна сума витрат за договором про надання правової допомоги від 16 лютого 2015 року становить 20800 грн. та за договором про надання юридичних послуг від 23 квітня 2015 року суму в розмірі 24000 грн. (а. с. 37-41).

Вищенаведені докази, суд першої інстанції вважав належними, допустимими та достатніми у їх сукупності, для стягнення на користь позивачів по 20800 грн. відшкодування витрат на правову допомогу.

Втім, дослідивши договори про надання правової допомоги та акти до них, колегія суддів з зазначених висновком погодитись не може.

Так, у п. 2.3.1 Договору про надання правової допомоги, укладеного між адвокатом Мухіним А.А. та ОСОБА_1 16 лютого 2015 року, остання зобов`язалась сплатити гонорар Адвокату в розмірі та в строк погоджені між ними (т. 1 а.с. 37-38). З акту виконаних робіт від 24 травня 2017 року вбачається, що у розмір гонорару адвоката включено участь у слідчих діях в СВ Комунарського РВ ГУМВС 5 годин*800 грн., участь у судових засідання в Комунарському районному суді та Апеляційному суді Запорізької області 21 година*800 грн. (а.с. 38).

Разом з тим, матеріали справи не містять додаткових угод, або будь-яких інших належних доказів погодження між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вартості робіт, зазначених в акті виконаних робіт від 24 травня 2017 року. Також, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження кількості затрачених адвокатом годин при наданні правової допомоги за вказаним договором, зокрема, протоколів відповідних судових засідань.

Аналогічно, у ст. 4 Угоди про надання юридичної допомоги, укладеної між ОСОБА_3 та адвокатом Багаурі О.В. 23 квітня 2015 року, остання зобов`язалась сплатити гонорар Адвокату за надання юридичної допомоги. З акту виконаних робіт від 24 травня 2017 року вбачається, що у розмір гонорару адвоката включено участь у слідчих діях в СВ Комунарського РВ ГУМВС 5 годин*800 грн., ознайомлення з матеріалами кримінального провадження 4 години*800 грн., участь у судових засідання в Комунарському районному суді та Апеляційному суді Запорізької області 21 година*800 грн. (а.с. 41). Проте, матеріали справи не містять додаткових угод, або будь-яких інших належних доказів погодження між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 вартості робіт, зазначених в акті виконаних робіт від 24 травня 2017 року, та на підтвердження кількості затрачених адвокатом годин при наданні правової допомоги за вказаним договором.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, колегією суддів враховується, що позивачами вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди заявлено саме як компенсація витрат на правову допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, додані позивачами докази, договір про надання правової допомоги від 16 лютого 2015 року, угода про надання юридичної допомоги від 23 квітня 2015 року та акти виконаних робіт від 24 травня 2017 року, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Разом з тим, враховуючи, що з копії вироку Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2016 року та копії ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 24 травня 2017 року вбачається, що захисники Мухін А.А. та Багаурі О.В. приймали участь у судових засіданнях при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , колегія суддів вважає, що в даному випадку відшкодування витрат на правовому допомогу у розмірі по 5000 грн. буде відповідати критерію розумності та об`єктивності.

Крім того, зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині рішення відомостей про суб`єкт його виконання, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим, з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваного рішення з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог, та стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди у розмірі 127993,30 грн., на відшкодування матеріальної шкоди (витрат на правову допомогу) 5000 грн., та стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 126859,78 грн. на відшкодування матеріальної шкоди (витрат на правову допомогу) 5000 грн. Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Прокуратури Запорізької області задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2020 року у цій справі скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Запорізької області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди та витрат, пов`язаних з отриманням юридичної допомоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодуванням моральної шкоди 127993 (сто двадцять сім тисяч дев`ятсот дев`яносто три) гривень 30 копійок, на відшкодування матеріальної шкоди - витрат на правову допомогу5000 (п`ять тисяч) гривень.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 на відшкодуванням моральної шкоди 126859 (сто двадцять шість вісімсот п`ятдесят дев`ять) гривень 78 копійок, на відшкодування матеріальної шкоди - витрат на правову допомогу5000 (п`ять тисяч) гривень.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 серпня 2020 року.

Головуючий

Судді: