Постанова

Іменем України

11 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 753/14716/15-ц

провадження № 61-15119св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року у складі судді Даниленко В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2019 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Шахової О. В., Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів, стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 травня 2013 року між сторонами у м. Ялта, Автономна Республіка Крим, був укладений договір банківського вкладу № SAMDN4602, відповідно до умов якого він передав банку грошові кошти у розмірі 12 000,00 доларів США терміном до 16 червня 2013 року зі сплатою 6 % річних на банківську карту позивача. Відповідно до пунктів 7, 15 договору його дія щомісячно продовжувалась. У березні 2014 року видана позивачу банківська картка була заблокована банком, тому у червні 2015 року позивач заявив про небажання подальшої пролонгації договору і зажадав повернення депозитного вкладу. Проте банк гроші не повернув.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь депозитний вклад у розмірі 12 000,00 доларів США, відсотки за період з 17 березня 2014 року по 07 серпня 2015 року у розмірі 940,93 доларів США, 20 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Справа розглядалась неодноразово.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу у розмірі 12 000,00 доларів США та проценти за період з 17 березня 2014 року по 07 серпня 2015 року у розмірі 940,93 доларів США.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами укладання між сторонами договору депозитного вкладу. Припинення діяльності відокремлених підрозділів банку не є підставою для невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, до того ж стороною договору є не відокремлений структурний підрозділ, а юридична особа - АТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року змінено в частині стягуваних процентів із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , зменшено суму стягуваних процентів річних за період з 17 березня 2014 року до 07 серпня 2015 року з 940,93 доларів США до 892,28 доларів США.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 лютого 2020 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2019 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року змінено в частині стягнення процентів за вкладом та періоду, за який вони стягуються, стягнувши їх за період з 17 березня 2014 року по 16 травня 2015 року за ставкою 6 % річних у розмірі 840,33 доларів США, а за період з 17 травня 2015 року по 07 серпня 2015 року за ставкою 1 % річних в розмірі 27,29 доларів США.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року змінено в частині розподілу судових витрат, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» 2 713,77 грн судового збору на користь держави.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» має нести відповідальність за своєчасне виконання зобов`язань перед позивачем. Змінюючи розмір відсотків, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідно до пункту 12 договору, якщо вкладник вимагає розірвати договір, а один місяць з дати його пролонгації не сплив, банк повертає проценти за ставкою «на вимогу» за фактичну кількість днів з дати останньої пролонгації до дня розірвання договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу до Верховного Суду на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2019 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 23 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що строк дії договору від 16 травня 2013 року закінчився 16 червня 2013 року, тобто до моменту фактичного припинення діяльності Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АРК та вкладник міг отримати свої кошти у 2014 році.

Факт наявності у вкладника оригіналу договору та квитанцій доводить лише факт укладення такого договору, проте не є належним доказом щодо невиконання банком умов договору щодо повернення коштів за вкладами після закінчення строку їх дії.

Разом з тим, ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом, в порушення статті 265 ЦПК України, не зазначено підстав та мотивів відхилення доводів відповідача. В даному випадку, позивач повинен довести певними доказами обставини, на які він посилається, а саме, що кошти дійсно перебувають на рахунку на час розгляду справи судом та вони не були зняті позивачем до моменту припинення діяльності Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АРК у 2014 році.

Доводи інших учасників справи

У вересні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, який обґрунтовано тим, що відповідач безпідставно намагається перекласти обов`язок доказування факту неповернення коштів на позивача, як вкладника, враховуючи, що доводити належне виконання умов договору щодо повернення депозитних вкладів повинен саме відповідач.

Крім того, укладення договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його карткових рахунках за операціями є доказом укладання такого договору. Отже, за змістом наведених норм, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому, квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не містить доводів на спростування висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.

Враховуючи викладене, позивач просить суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

16 травня 2013 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» у м. Ялта, АРК, було укладено договір банківського вкладу № SAMDN4602, відповідно до умов якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 12 000,00 доларів США терміном до 16 червня 2013 року зі сплатою 6 % річних на банківську картку вкладника.

Відповідно до пунктів 7, 15 договору банківського вкладу від 16 травня 2013 року його дія щомісячно продовжувалась.

У червні 2015 року позивач звернувся до банку із повідомленням про те, що у березні 2014 року видана позивачу банківська картка була заблокована банком, тому він заявив про небажання подальшої пролонгації договору, його розірвання і повернення депозитного вкладу (а. с. 8).

Відповідно до довідки від 23 квітня 2015 року № 5033, виданої Дарницьким районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, ОСОБА_1 підтвердив своє місце перебування у м. Києві (а. с. 11).

Відповідно до наданої відповідачем та завіреної суддею першої інстанції виписки з депозитного рахунку ОСОБА_1 на рахунку у банку перебувають належні позивачу грошові кошти у розмірі 12 000,00 доларів США. За період з 16 травня 2013 року до 07 березня 2014 року банк сплатив позивачу проценти за користування вкладом у розмірі 529,60 доларів США (а. с. 91).

Суди встановили, що відповідач не виконав зобов`язання за договором банківського вкладу та грошові кошти позивачу не повернув, мотивуючи це окупацію території АРК (а. с. 9).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із частиною першою 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми договору банківського вкладу та визначають наслідки недодержання письмової форми такого договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Положення статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492) банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Цим же пунктом Інструкції встановлено, що до поточних рахунків також належать карткові рахунки, що відкриваються для обліку операцій за платіжними картками відповідно до вимог цієї Інструкції.

Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України. Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет. Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції № 492).

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції № 492).

Відповідно до глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 174 від 01 червня 2011 року, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, в тому числі належать: квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями (п.1.1). Касові документи, що формуються із застосуванням платіжних пристроїв, мають містити такі обов`язкові реквізити: ідентифікатор банку (філії, відділення) або інші реквізити, за допомогою яких є можливість його ідентифікувати; номер платіжного пристрою; дату та час здійснення операції; суму та валюту операції; вид операції; реквізити електронного платіжного засобу, які передбачені правилами безпеки платіжної системи, якщо операція здійснювалася з її використанням; код авторизації або інший код, що ідентифікує операцію в платіжній системі; суму комісійної винагороди.

Згідно з пунктом 1.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516) залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, за змістом наведених норм, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

За таких обставин, саме на відповідача покладається обов`язок довести належне виконання своїх зобов`язань за договором банківського вкладу, а саме доказів того, що кошти були повернуті вкладникові, а також про відсутність коштів на депозитних рахунках позивача. Проте, банком таких доказів під час розгляду справи не надано.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач довів внесення грошових коштів до каси банку та існування між ним і відповідачем договірних правовідносин. На підтвердження укладання договору банківського вкладу позивачем були надані до суду апеляційної інстанції оригінал картки № НОМЕР_1 , примірник договору банківського вкладу, виписки за рахунком. Тобто факт укладення договору банківського вкладу позивачем є доведеним.

Встановивши факт укладення сторонами договору банківського вкладу, звернення позивача про повернення належних йому коштів, а також відсутність доказів виконання відповідачем цього зобов`язання, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що за договором банківського вкладу, укладеного між сторонами, виникло зобов`язання щодо повернення коштів, яке відповідач не виконав.

Оскільки договір банківського вкладу укладений між позивачем та АТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване у м. Дніпрі, стороною договору банківського вкладу із позивачем було саме АТ КБ «ПриватБанк», а не його філія, і саме воно брало на себе зобов`язання з виконання договору, а тому припинення діяльності філії АТ КБ «ПриватБанк» на окупованій території АРК не є підставою для відмови у поверненні відповідачем вкладу позивачу за його вимогою та припинення зобов`язання банку з повернення коштів.

Враховуючи, що факт укладення договору банківського вкладу та внесення позивачем коштів підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами, що не заперечується відповідачем, а грошові кошти за договором банківського вкладу (суми депозиту) позивачу на його вимогу не виплачені, суди дійшли правильного висновку про їх стягнення у примусовому порядку.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом «на вимогу», якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами.

Аналогійний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Отже, виходячи з наведеного вище, суд апеляційної інстанції правильно розрахував проценти за вклад у період з 17 березня 2014 року по 16 травня 2015 року за ставкою 6 % річних та з 17 травня 2015 року по 07 серпня 2015 року за ставкою 1 % річних.

Доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом апеляційної інстанції обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК Українивиходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Щодо клопотання сторони про розгляд за його участю даної справи.

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просило провести розгляд справи за його участю.

Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складання доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розгляд цієї справи в касаційному порядку проведений Верховним Судом за правилами статті 401 ЦПК України в порядку письмового провадження, в якому учасники справи не повідомляються про такий розгляд.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції в незміненій частині та судове рішення апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Відмовити в задоволенні клопотання Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про розгляд за його участю даної справи.

Касаційну скаргуАкціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року в незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик