КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/9276/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача - Білич І.М.

суддів - Лапчевської О.Ф., Гуля В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Головка Олександра Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Солом`янського районного суду м. Києва Українця В.В.,

у цивільній справі № 760/16212/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 100% річних від суми боргу згідно п.7 укладеного між сторонами договору позики за період з 02.10.2016 року по 02.10.2017 року, що складає 2 500 євро та 1 000 доларів США.

Посилаючись на те, що 25.05.2014 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти у борг в розмірі 2 500 євро та 1 000 доларів США на умовах повернення до 30.06.2014 року. При цьому, пунктом 7 договору передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення суми позики, крім сплати процентів відповідно до пункту 1 договору, позичальник зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням 100% річних від простроченої суми.

Зазначаючи, що основну суму боргу та 100% річних станом на 01.10.2016 року відповідно до п. 7 договору вже було стягнуто заочним рішенням Солом'янського районного суду від 17 січня 2017 року за результатами розгляду цивільної справи №760/16930/16-ц. У зв'язку з викладеним, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про стягнення 100% річних від суми заборгованості відповідно до п. 7 договору за період з 02.10.2016 року по 02.10.2017 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням, позивач, посилаючись на неповне з'ясування судом фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та ненадання належної оцінки доводам позовної заяви, подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вважаючи, що в силу положень ст. 625 ЦК України позивач має право на стягнення відсотків річних за весь час прострочення відповідачем виконання основного зобов'язання у тому розмірі, який сторони погодили в укладеному договорі позики.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

На підставі ч. 13 ст. 7 та ст. 369 ЦПК України, з урахуванням ціни позову, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників процесу про розгляд справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом при розгляді справи встановлено, що 25 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти в розмірі 2500 євро та 1000 доларів США зі строком повернення до 30 червня 2014 року.

Факт отримання коштів підтверджується розпискою від 25 травня 2014 року.

Відповідно до п. 7 договору позики, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, крім сплати процентів відповідно до п. 1 договору, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 100 процентів річних від простроченої суми.

Відповідач у визначений умовами договору строк не виконав свої зобов`язання, у зв`язку з чим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 січня 2017 року за результатами розгляду цивільної справи №760/16930/16-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 євро та 2000 доларів США, що включає в себе суму основного боргу 2500 євро та 1000 доларів, а також 100% річних відповідно до п. 7 договору.

Зазначена сума заборгованості була розрахована судом станом на 01 жовтня 2016 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вважав, що оскільки відповідач продовжує прострочення виконання основного зобов`язання після ухвалення рішення, він (позивач) має право на стягнення з ОСОБА_2 виплат, передбачених п. 7 договору позики, за новий період, а саме: з 02.10.2016 року по 02.10.2017 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення з відповідача коштів за п. 7 укладеного між сторонами договору вже відбулося в межах розгляду справи №760/16930/16-ц., і повторне стягнення відсотків у розмірі визначеному сторонами в п. 7 договору, як штрафної санкції умови договору не передбачали.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги в частині безпідставності не взяття судом першої інстанції до уваги правових підстав звернення до суду, а саме те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за час прострочення, на думку колегії суддів не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що ним заявлено позовні вимоги в порядку ст. 625 ЦК України про стягнення відсотків річних за несвоєчасне виконання ОСОБА_2 зобов`язання з повернення суми позики саме на підставі п. 7 укладеного між сторонами договору позики від 25 травня 2014 року.

Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно указаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до плати кредиторові.

Відповідно до п. 7 договору позики укладеного між сторонами в справі від 25 травня 2014 року - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, крім сплати процентів відповідно до п. 1 договору, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 100% річних від простроченої суми.

Відтак, позивач вважав, що п. 7 договору позики між сторонами було узгоджено розмір відсотків ( 100%) річних, які нараховуються за зобов`язанням відповідача у разі порушення ( несвоєчасне виконання ) грошового зобов`язання у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України (як інший розмір процентів встановлених договором).

У той же час, колегія суддів вважає, безпідставним посилання позивача в даному позові на необхідність стягнення 100% річних від простроченої суми ( п. 7 договору) за правилами ст. 625 ЦК України. Так як, даний пункт має відсилочне посилання на п. 1 договору, де сторони мали б визначити розмір процентів за договором позики.

За відсутності в п. 1 договору позики від 25 травня 2015 року погодженого сторонами розміру процентів, до стягнення підлягали б річні відсотки за несвоєчасне виконання ОСОБА_2 зобов`язання з повернення суми позики саме на підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦПК України, а саме три проценти річних від простроченої суми, з урахуванням того, що інший розмір процентів не встановлений договором.

Однак, таких позовних вимог позивачем у ході розгляду справи позивачем заявлено не було.

Враховуючи положення ч.1ст. 13 ЦПК України ( суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках) а також ч. 1 ст. 367 ЦПК України (суд апеляційної інстанції переглядає справи за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості виходу за межі вимог позивача в частині щодо зміни позовних вимог.

Колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що ухвалюючи 17 січня 2017 року заочне рішенням в справі №760/16930/16-цСолом`янський районний суду м. Києва вважав доведеними вимоги позивача в частині стягнення суми позики ( 2500 Євро та 1000 доларів США), та з урахуванням положень ч. 1 ст. 549 ЦК України та п. 7 договору позики від 25 травня 2014 року зазначав про необхідність стягнення пені. І беручи до уваги те, що її нарахований позивачем розмір значно перевищує розмір основного зобов`язання з урахуванням положень ч. 3 ст. 551 ЦК України зменшив розмір з 5643, 83 Євро та 2257, 53 доларів США до 2500 Євро та 1000 доларів США.

Тобто, судом вже надано правову оцінку п. 7 договору позики, з визначенням 100% річних як штрафних санкцій.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження незгоди позивача з зазначеним вище заочним рішенням суду.

Відтак, за ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також ст. 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 7, 369, 374,375, 381, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу адвоката Головка Олександра Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: