Ухвала

Іменем України

29 липня 2020 року

м. Київ

справа № 341/131/20

провадження № 61-9309ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати

Касаційного цивільного суду: Штелик С. П., (суддя-доповідач),

Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди заподіяної внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинили дорожньо-транспортну пригоду та смерть потерпілої,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди, заподіяної порушенням правил безпеки дорожнього руху, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду та смерть фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Позов мотивовано тим, що 14 грудня 2019 року водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки Mercedes-Benz, модель ML55AMG, державний номерний знак НОМЕР_1 , та рухаючись ділянкою автодороги Н-09 Мукачево-Львів, між с. Задністрянське та с. Дем`янів Галицького району Івано-Франківської області у напрямку м. Львів, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , дружину позивача та матір їхньої дочки ОСОБА_2 , яка від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці події. Власником вказаного автомобіля є ОСОБА_4 - дружина ОСОБА_3

15 грудня 2019 року старшим слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту Слідчого управління ГУНП в Івано-Франківській області Гоцанюком І. В. були внесені відомості про дану подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань з номером кримінального провадження 0000655, за частиною другою статті 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, що спричинили смерть потерпілої. Зазначає, що заяви про відшкодування моральної шкоди у кримінальному процесі не заявляв.

Посилаючись на спричинені моральні страждання, завдані йому та його доньці смертю їхньої матері та дружини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь на відшкодування моральної шкоди у розмірі по 90 000 000,00 грн кожному; допустити негайне виконання рішення у межах всієї суми боргу.

Одночасно з позовною заявою позивачем також подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_3 та підлягають передачі або сплаті у майбутньому ОСОБА_1 та його доньці ОСОБА_2 у рамках позову і знаходяться у відповідача та його дружини ОСОБА_4 , як спільна сумісна власність, придбана під час шлюбу; накладення заборони вчиняти будь-які дії (відчужувати, дарувати, передавати, позичати, тощо) із майном та грошовими коштами, що належать ОСОБА_3 та підлягають передачі або сплаті у майбутньому ОСОБА_1 та його доньці ОСОБА_2 у рамках позову і знаходяться у відповідача та ОСОБА_4 , як спільна сумісна власність, придбана під час шлюбу.

Заява мотивована тим, що з огляду на ціну позову у розмірі 180 000 000,00 грн невжиття заходів забезпечення позову може призвести до невиконання або утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову, оскільки відповідачі в будь-який час можуть відчужити чи приховати належне їм майно.

Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_3 та знаходяться у ОСОБА_4 , як спільна сумісна власність, придбана під час шлюбу, в межах ціни позову, що складає 180 000 000,00 грн. Накладено заборону вчиняти будь-які дії (відчужувати, дарувати, передавати, позичати) із майном та грошовими коштами, що належать ОСОБА_3 та знаходяться у нього та у ОСОБА_4 , як спільна сумісна власність, придбана під час шлюбу, в межах ціни позову, що складає 180 000 000,00 грн.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що необхідність забезпечення позову є обґрунтованою, оскільки невжиття таких заходів в майбутньому утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 травня 2020 року ухвалу Галицького районного суду від 29 січня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення. Відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що дійшовши висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції не здійснив оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просила застосувати особа, яка звернулась з такою заявою, позовним вимогам, не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, не обґрунтував необхідність вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у червні 2020 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до невиконання або утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову, оскільки відповідачі вчиняють дії щодо уникнення відповідальності за вчинення дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинула ОСОБА_5 .

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Статтею 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, серед яких є накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; заборона вчиняти певні дії; заборона іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав, про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем для підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення 180 000 000,00 грн моральної шкоди, заподіяної порушенням правил безпеки дорожнього руху, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду та смерть фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідачі займаються підприємницькою діяльністю, їм на праві власності належить рухоме та нерухоме майно, грошові кошти.

Згідно копії постанови про арешт коштів боржника від 03 лютого 2020 року ВП № 61123302, державним виконавцем Галицького районного відділу Державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Антонюк Н. М. накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках АТ КБ «ПриватБанк» та всіх інших відкритих рахунках, а також на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_3 .

Згідно копії постанови про арешт коштів боржника від 03 лютого 2020 року ВП № 61124322, державним виконавцем Галицького районного відділу Державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Антонюк Н. М. накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках АТ «Райффайзен Банк Аваль» та всіх інших відкритих рахунках, а також на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_4 .

Згідно копій постанов про закінчення виконавчого провадження від 04 лютого 2020 року ВП № 61123302 та ВП № 61124322 арештовано рухоме та нерухоме майно, рахунки боржника ОСОБА_3 , а також арештовано рухоме та нерухоме майно, рахунки боржника ОСОБА_4 .

Згідно повідомлення старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління ГУНП в Івано-Франківській області капітана поліції Гоцанюка І. В. від 18 травня 2020 року № 9667/108/24-2020, у кримінальному провадженні № 0000655 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, триває досудове розслідування, проводяться слідчі (розшукові) дії, станом на даний час будь-якій особі про підозру не повідомлено.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, апеляційний суд вірно виходив із того, що судом першої інстанції не було враховано, що вжиті заходи забезпечення позову порушують права і майнові інтереси ОСОБА_4 , оскільки з накладення арешту на частку ОСОБА_3 у спільній сумісній власності подружжя також накладено арешт на все майно його дружини; не враховано, що позивачем не конкретизовано на яке саме майно відповідачів мав бути накладений арешт та яка його вартість, яке майно ОСОБА_4 є спільною сумісною власністю подружжя і яка його частка належить ОСОБА_3 .

Також вірним є висновок апеляційного суду про те, що судом першої інстанції не встановлено чи рахунки, на які було накладено арешт, не використовуються для виплати заробітної плати, для обліку коштів соціального страхування в національній валюті, тобто не є рахунками зі спеціальним режимом використання; не враховано, що такий спосіб забезпечення позову, як накладення арешту на грошові кошти може обмежити права працівників на отримання заробітної плати та позбавити відповідачів можливості сплачувати податки, збори та обов`язкові платежі до Держаного бюджету України, тобто, не враховано та не надано правову оцінку ймовірності порушення у зв`язку із вжиттям заходів забезпечення прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу, а також не враховано можливості створення перешкод у здійсненні відповідачами господарської діяльності.

Суд апеляційної інстанції також виходив із того, що накладення арешту в межах заявленої позивачем до стягнення суми моральної шкоди є необґрунтованим, оскільки позовна вимога відносно розміру моральної шкоди носить оціночний характер, її розмір буде визначено судом під час вирішення справи по суті. А отже зазначений позивачем розмір не є безумовним, тому застосування вказаних заходів забезпечення позову щодо цієї вимоги також не є співмірним.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, установивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання можливого майбутнього рішення суду у даній справі, вжиті заходи забезпечення є неспівмірними із заявленими позовними вимогами, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення заявником норм цивільного процесуального закону України, що регулюють питання забезпечення позову та обставин необхідності вжиття заходів забезпечення позову, і не спростовують правильність висновків судів. Правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Крім того, позивач не позбавлений можливості звернутися з повторним вмотивованим клопотанням про забезпечення позову.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди заподіяної внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинили дорожньо-транспортну пригоду та смерть потерпілої.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко