КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/3480/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9557/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А.А., по справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про стягнення недоплаченої заробітної плати, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просив стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на свою користь недоплачену заробітну плату в розмірі 409,62 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з 1996 року працював у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка на посаді техніка І категорії та на посаді чергового слюсаря сантехнічної служби інституту міжнародних відносин. 03 листопада 2014 на підставі наказу № 1610-04 його було звільнено з посади техніка 1 категорії та з посади чергового слюсаря сантехнічної служби корпусу інституту міжнародних відносин з 07 листопада 2014 року. У червні 2016 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 позивача поновлено на займаних посадах. 25 січня 2017 року позивача повторно звільнено відповідно до наказу № 08-55-04, у зв`язку зі скасуванням рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року.

Зазначав, що відповідач не в повному обсязі виплатив йому заробітну плату. Так, відповідно до розрахунково-платіжної відомості за січень 2017 року при звільненні йому було нараховано 7 264,33 грн., але згідно довідки про доходи № 535 від 07 лютого 2017 року та розрахункового листа за січень 2017 року позивачу було виплачено 6 854,71 грн., тобто за січень 2017 року йому не було доплачено 409,62 грн. заробітної плати (а.с. 1-2).

У відзиві на позовну заяву представник відповідача Мельник Т.М. зазначила, що при звільненні ОСОБА_1 в розрахунку помилково не було враховано роботу в святковий день 07 січня 2017 року. У вересні 2017 року позивач звернувся до бухгалтерії університету щодо нарахування йому оплати за роботу у святковий день. Нарахування і оплата були проведені через касу університету 13 вересня 2017 року, але ОСОБА_1 відмовився отримати кошти в сумі 325,66 грн., які були переведені на депонент згідно законодавства. Депоновану суму заробітної плати 325,66 грн. ОСОБА_1 отримав 20 лютого 2018 року (в тому числі 83,96 грн. податкові відрахування). Факт отримання позивачем зазначених коштів зафіксовано в постанові Київського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у справі № 761/1337/18, згідно якої з Київського національного університету імені Тараса Шевченка стягнено на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 5 000,00 грн., тобто відповідач вже виплатив заявлену позивачем суму. Враховуючи вказане, просила відмовити у задоволенні позову (а.с. 14-15).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про стягнення недоплаченої заробітної плати залишено без задоволення (а.с. 57-60).

Не погодившись з рішенням районного суду, 16 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та постановити нове, яким стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на користь ОСОБА_1 недоплачену заробітну плату в розмірі 409,62 грн. відповідно до розрахунково-платіжної відомості за січень 2017 року з датою заповнення 31 січня 2017 року (а.с. 63-69).

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що відповідно до розрахунково-платіжної відомості за січень 2017 року при звільненні йому було нараховано 7 264,33 грн., але згідно довідки про доходи № 535 від 07 лютого 2017 року та розрахункового листа за січень 2017 року позивачу було виплачено 6 854,71 грн., тобто за січень 2017 року йому не було виплачено 409,62 грн. заробітної плати. Зазначив, що відповідач надав документи про нарахування та сплату коштів у вересні 2017 року за працю в святковий день 07 січня 2017 року, тобто через дев`ять місяців після складання розрахунково-платіжної відомості за січень 2017 року, тому кошти нараховані 13 вересня 2017 року за святковий день до неї відношення не мають. Вважає, що посилання суду в оскаржуваному рішення на постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2019 року є некоректним, оскільки у справі № 761/1337/18 заявлені інші позовні вимоги, ніж у даній справі.

Представник Київського національного університету імені Тараса Шевченка Мельник Т.М. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Звертала увагу на те, що в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка запроваджено автоматизовану систему нарахування та обліку заробітної плати. Комп`ютерна програма, яка формує розрахунково-платіжні відомості працівників, автоматично поставила дату заповнення розрахунково-платіжної відомості ОСОБА_1 за січень 2017 року останній день місяця 31 січня 2017 року. Проте вказана розрахунково-платіжна відомість формувалася для подачі у якості доказу у справі № 761/1337/18 вже у травні 2018 року, тому і містила інформацію станом на травень 2018 року. Недобросовісно користуючись зазначеним технічним недоліком, позивач видав одну і ту ж суму 409,62 грн. за дві різні. При цьому, у справі № 761/1337/18 позивач обґрунтував вказану суму та зазначив, що це недоплата за роботу у святковий день 07 січня 2017 року. Тоді як у даній справі позивач жодним чином не обґрунтував її та не вказав, за що саме (за роботу в який день) університет заборгував йому ті ж самі 409,62 грн. (а.с. 80-87).

15 липня 2020 року до суду найшли письмові пояснення ОСОБА_1 щодо апеляційної скарги (а.с. 88-90).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач провів повний розрахунок по заробітній платі після звільнення позивача, що включає в себе період за січень 2017 року, який є предметом розгляду у даній справі.

Колегія суддів погодилась з такими висновками суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 11 липня 2005 року по 25 січня 2017 року ОСОБА_1 працював у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка.

25 січня 2017 року наказом Київського національного університету імені Тараса Шевченка № 08-55-04 від 25 січня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади техніка І категорії сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с. 16).

Згідно розрахунково-платіжної відомості працівника ОСОБА_1 за січень 2017 року йому нараховано 7 264,33 грн. станом на 31 січня 2017 року (а.с. 3-5).

З довідки про доходи ОСОБА_1 № 535 від 07 лютого 2017 року вбачається, що за січень 2017 року йому було нараховано та виплачено 6 854,71 грн. заробітної плати (а.с. 6-7).

З матеріалів справи вбачається, що Київським національним університетом імені Тараса Шевченка ОСОБА_1 було нараховано доплату за роботу у святкові дні у розмірі 409,62 грн. та утримано 6,14 грн. військового збору, 73,73 грн. податку з доходів фізичних осіб, 4,09 грн. профспілкового внеску (а.с. 21).

З урахуванням утримань ОСОБА_1 було нараховано для виплати 325,66 грн. заробітної плати, що підтверджується відомістю на виплату грошей № 18068 зарплати за другу половину від 13 вересня 2017 року (а.с. 17).

15 листопада 2017 року ОСОБА_1 відмовився отримувати кошти (депонент на виплату компенсації при звільненні) в сумі 325,66 грн. в приміщенні Київського національного університету імені Тараса Шевченка, про що було складено акт (а.с. 18).

08 лютого 2018 року відповідач направив позивачу лист щодо отримання в касі університету виплати у розмірі 325,66 грн., яка знаходиться на депонентах (а.с. 19).

20 лютого 2018 року ОСОБА_1 за карткою депонента № 753 від 19 вересня 2017 року отримав 325,66 грн. заробітної плати як компенсацію при звільненні (а.с. 20).

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Основні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання та структуру заробітної плати визначає Закон України «Про оплату праці», а також розроблена відповідно до нього Інструкція зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» та Інструкції заробітна плата складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Перелік інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, наведено у пункті 3 Інструкції.

Статтею 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Київського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у справі № 761/1337/18, яка залишена без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про стягнення недоплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, було встановлено, що 20 лютого 2018 року позивачем отримано грошові кошти у розмірі 325,66 грн., про що свідчить його підпис. Крім того, з наданих відповідачем розрахунково-платіжних відомостей працівника - ОСОБА_1 встановлено, що розрахунки з позивачем при його звільненні проведені у повному обсязі (а.с. 22-44).

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки при розгляді іншої справи, у якій брали участь ті самі особи, у постанові Київського апеляційного суду від 19 березня 2019 року, яка набрала законної сили, встановлено, що після звільнення позивача з роботи відповідачем проведено з ним повний розрахунок по заробітній платі відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується також наявними в матеріалах даної справи доказами, вимоги позивача про стягнення з Київського національного університету імені Тараса Шевченка недоплаченої заробітної плати у розмірі 409,62 грн. за січень 2017 року є необґрунтованими.

Таким чином, враховуючи, що 20 лютого 2018 року ОСОБА_1 було виплачено 325,66 грн. за роботу у святкові дні у січні 2017 року з відрахуванням податків та зборів з нарахованих 409,62 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки висновок районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог є правильним, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення районного суду - без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не можуть бути визнані підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова