Справа № 183/458/20
№ 2/183/2018/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Пащенко А.С.,

розглянувши, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні, стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення індексації,

за участю представника позивача Постольника В.Л.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,-

в с т а н о в и в:

20.01.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив:

- зобов`язати відповідача виплатити йому заробітну плату за період з 18.10.2018 року по 01.06.2019 року у розмірі 30058, 50 грн.;

- стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2031,69 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 25038 грн., компенсацію за втрату частини доходу, в зв`язку з невиплатою заробітної плати у розмірі 780,74 грн.

Позов обґрунтовує тим, що 18.10.2018 року між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 був укладений трудовий договір, відповідно до умов якого позивач виконував роботу менеджера у роздрібній торгівлі продовольчими товарами, згідно посадової інструкції у кафе «Маяк» до часу звільнення за власним бажанням 01.06.2019 року. Між тим, протягом всього часу виконуваної роботи, всупереч вимогам ст. 43 Конституції України, ст. 115 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» заробітна плата йому не виплачувалася. Договором встановлений розмірі заробітної плати у сумі 3750 грн., за підрахунками позивача за весь період його роботи відповідач повинна йому сплатити заробітну плату у розмірі 30058,5 грн.

Крім того, посилаючись на вимоги ст. 116 КЗпП України та п.23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», з підстав визначених ст. 238 КЗпП України, просить виплатити компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2031,39 грн.

Оскільки при звільненні, з ним не було проведено розрахунок по заробітній платі, позивач просить стягнути компенсацію за час затримки по виплаті заробітної плати у розмірі 780,74 грн.

При цьому позивач при подачі позову наполягав на тому, що на жоден з карткових рахунків, які він має у банківській установі, не надходили грошові кошти, пов`язані з виплатою заробітної плати ФОП ОСОБА_2 , а зв`язку з припиненням підприємницької діяльності, відповідно до вимог ст.ст.51,52 ЦК України фізична особа ОСОБА_2 повинна відповідати за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю.

Ухвалою суду від 02 березня 2020 року відкрите спрощене позовне провадження (а.с. 37).

У відзиві на позов відповідач посилається на те, що твердження позивача, викладені у позові не відповідають дійсності, а саме умовами договору визначено, що заробітна плата працівника підлягає оподаткуванню, в порядку визначеному законодавством. На підтвердження обставин щодо сплати необхідних податків із заробітної плати позивача відповідачем подано довідку про доходи ОСОБА_1 . Також відповідач посилається на наявність табелів обліку робочого часу та книг нарахування заробітної плати ФОП ОСОБА_4 . Крім того, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 являється власником Ѕ частини з 7/25 часток Торгівельного комплексу «Маяк». Робота торгівельного комплексу ще наприкінці 90- років була започаткована спільно родинами ОСОБА_1 з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і ОСОБА_4 . Ведення всього бухгалтерського обліку торгівельного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » взяла на себе дружина позивача - ОСОБА_5 , в відповідач, в свою чергу, здійснювала свою підприємницьку діяльність виключно на умовах оренди приміщень у власника. Уклавши з ОСОБА_1 трудовий договір та прийнявши його на посаду менеджера, його дружина ОСОБА_5 мала доступ до сейфу з документами, в тому числі позивач зміг отримати розпорядження і трудову книжку. Для виплати заробітної плати працівникам нею, як фізичною особо-підприємцем складалися відповідні відомості, де наймані працівники повинні були поставити свої підписи, такі підписи ставилися всіма працівниками у відомостях, а також у Книгах нарахувань заробітної плати, однак ОСОБА_1 , як власник торгівельного комплексу «Маяк», відмовлявся ставити свій підпис у книгах та відомостях. Така ситуація у них виникла після того, як між ними виник спір, в тому числі в судовому порядку, щодо реального поділу торгівельного комплексу «Маяк», який вони разом започаткували (а.с. 43-49).

У відповіді на відзив позивач спростовував обставини, викладені відповідачем у відзиві, та наполягав на задоволенні його позову (а.с. 100-101).

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач просила відмовити у задоволенні позову (а.с. 104-106).

В судовому засіданні представник позивача Постольник В.Л. позов підтримав, з підстав, викладених у ньому, звернув увагу суду на те, що подані відповідачем письмові докази щодо нарахування та виплати заробітної плати не мітять підпису його довірителя. При цьому представник позивача пояснив, що протягом перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, як з фізичною особою-підприємцем, він жодного разу не отримував заробітну плату, визначену трудовим договором, не звертався до жодного контролюючого органу з питань праці за захистом свого порушеного права, весь час чекав виплати заробітної плати, яку хотів отримати в будь-який спосіб, в тому числі і шляхом зарахування на карткові рахунки.

В судовому засіданні відповідач позов не визнала, з підстав, визначених у відзиві, представник відповідача наполягала на тому, що позивачем пропущено строк звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України.

Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, вислухавши пояснення сторін, дійшов до наступного висновку.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За приписами ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 51, 52 ЦК України, у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею, як фізичною особою, оскільки фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном та часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Враховуючи, що підприємницька діяльність Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в установленому законом порядку припинена 01.11.2019 року, суд вважає, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, і пред`явлений до відповідної фізичної особи.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 18 жовтня 2018 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (а.с. 12).

Згідно до вказаного договору працівник зобов`язувався виконувати обов`язки менеджера (управителя) в роздрібній торгівлі продовольчими товарами згідно посадової інструкції, а ФОП ОСОБА_2 зобов`язувався виплачувати працю працівника у розмірі 3750 грн. (п.п.2,3 трудового договору). Умовами трудового договору також передбачено, що заробітна плата працівника підлягає оподаткуванню в порядку, визначеному законодавством про прибутковий податок з громадян, а також передбачено що працівник підлягає загальнообов`язковому державному страхуванню і сплата страхових внесків провадиться у розмірах і порядку, визначених законодавством (п. 11 трудового договору).

Наказом (розпорядженням) №18 від 01.06.2019 року про припинення трудового договору (контракту) виданого ФОП ОСОБА_4 , ОСОБА_1 звільнений з 01.06.2019 року з посади менеджера (управителя) роздрібної торгівлі за власним бажанням. З вказаним наказом (розпорядженням) ОСОБА_1 був ознайомлений 31.05.2019 року про що мається запис на вказаному наказі (розпорядженні) (а.с. 13). Подана позивачем копія трудової книжки також містить запис про розірвання трудового договору (а.с. 14-15).

Згідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Так відповідачем подано до суду копії книги про нарахування заробітної плати нею, як фізичною особою-підприємцем за період роботи ОСОБА_8 з жовтня 2018 року по 01.06.2019 року (а.с. 52-68), а також табелі відпрацьованого часу (а.с. 70-77).

Книга про нарахування заробітної плати дійсно не містить підпису позивача навпроти його прізвища, однак при подачі позову позивач наполягав на тому, що повинен був отримувати заробітну плату на картковий рахунок, однак за даними АТ КБ «ПриватБанк» рух коштів по його карткових рахунках за період з 18.10.2018 року по 02.01.2020 року відсутній (а.с. 16).

Протягом розгляду справи позивачем не доведено ту обставину, що виплата заробітної плати повинна була проводитися на каркові рахунки, навпаки суду подано докази про те, що відкриті карткові рахунки не включені до зарплатних проектів, порядок виплати заробітної плати не визначений умовами підписаного трудового законодавства, а тому суд приходить до переконання, що при укладенні трудового договору позивачеві достовірно було відомо про необхідність отримання заробітної плати за відповідними розрахунковими відомостями, які фізична особа-підприємець ОСОБА_2 заповнювала та затверджувала у встановленому діючим законодавством порядку.

Крім того, подані відповідачем довідка про доходи позивача в період його перебування у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем (а.с. 69), податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, відомості про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам (а.с. 80-85, 93-98), переконують суд у достовірності викладених у відповідних звітах відомостях, які підтверджують виплату заробітної плати найманим працівникам.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості по заробітній платі за період з 18.10.2018 року по 01.06.2019 року в сумі 30058,5 гривень є безпідставними та необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки фізичною особою-підприємцем повністю виплачена заробітна плата за вищевказаний період, на підтвердження цього відповідач надав суду належні, достовірні та достатні докази.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Суду доведено, що при звільненні ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 в день звільнення було проведено повний розрахунок з найманим працівником і при звільненні останньому було виплачено всі суми, що йому належали до виплати. Вказане підтверджується наказом (розпорядженням), на якому ОСОБА_1 31.05.2019 року власноручно поставив свій підпис.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Оцінюючи позицію представника відповідача щодо строку звернення до суду за захистом порушеного права у трудовому спорі, слід звернути увагу на наступне.

Частиною першою статті 9 Цивільного кодексу встановлено, що його положення застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони навколишнього середовища, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Оскільки КЗпП встановлює строки позовної давності, отже ці питання врегульовані.

Так, КЗпП визначено, що працівник може звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У справах про звільнення встановлено місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.95 р. № 108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець зобов`язаний виплатити працівнику за виконану ним роботу. Відносини, що виникають між працівником та роботодавцем у межах трудового договору, регулюються трудовим законодавством, зокрема КЗпП.

Слід також звернути увагу, що у КЗпП відсутнє таке поняття, як «позовна давність». Замість нього використовується «строк звернення до суду (комісії по трудових спорах)».

Отже, у разі виникнення трудового спору, його ініціатор може улагодити його в досудовому порядку, звернувшись за вирішенням такого спору до комісії по трудових спорах (ст. 221 КЗпП). Така комісія обирається загальними зборами (конференцією) трудового колективу підприємства, установи, організації з кількістю працюючих не менше 15 осіб.

Якщо працівник (роботодавець) не згоден з рішенням комісії, він може оскаржити його в районному, районному в місті, міському або міськрайонному суді. Водночас ініціатор трудового спору має право не застосовувати вказаний порядок розгляду трудового спору, а звернутися за його вирішенням безпосередньо до суду, оминаючи комісію по трудових спорах (див. п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 р. № 9).

Для звернення до зазначених вище інстанцій нормами КЗпП передбачено тримісячний строк із дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (ст. 225 і ч. 2 ст. 233 КЗпП). Такий тримісячний строк позовної давності є загальним строком, з якого КЗпП передбачено винятки, один із них - спір про виплату заробітної плати, що належить працівнику . Для таких вимог строк звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати (до комісії по трудових спорах із заявою) не обмежений (ч. 2 ст. 233 КЗпП). Тобто, інакше кажучи, строк позовної давності, протягом якого працівник може звернутися до суду (комісії по трудових спорах), до заробітної плати не застосовується.

Така правова позиці викладена Верховним Судом України у відповідній постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16.

Питання щодо судових витрат належить вирішити, в порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України: оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 8, 10, 12, 13, 81, 83, 133, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні, стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення індексації.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сорока О.В.