Постанова

Іменем України

05 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 361/1693/16-ц

провадження № 61-34766св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

особа, яка подавала апеляційну та касаційну скарги - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», правонаступником якого є ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», яка підписана представником Мартяном Олександром Володимировичем, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2016 року в складі судді: Петришин Н. М. та постанову апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2018 року в складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з 16 вересня 1994 року перебуває в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 .

У період шлюбу ними придбано житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2003 року, право власності на який зареєстровано на ОСОБА_4 . На цей час сторони зареєстровані та проживають в будинку, але фактично припинили спільне проживання як подружжя, мають окремий бюджет, не ведуть спільне господарство. Виходячи із принципу рівності часток подружжя, позивач вважає, що має право на Ѕ частину будинку.

ОСОБА_1 просив поділити спільне майно подружжя, визнавши за позивачем та відповідачем право власності на Ѕ частину будинку за кожним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку житлового будинку № 11, загальною площею 495,3 кв. м, житловою площею 225,6 кв. м, який позначений на технічній документації під літерою «А», з господарськими будівлями та спорудами: гараж «Б», огорожа «N», що розташовані по вулиці АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку житлового будинку № 11, загальною площею 495,3 кв. м, житловою площею 225,6 кв. м, який позначений на технічній документації під літерою «А», з господарськими будівлями та спорудами: гараж «Б», огорожа «N», що розташовані по вулиці АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності сторін, незважаючи на те, що право власності зареєстровано за відповідачем, а їх частки є рівними.

У вересні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» як особа, яка не брала участі у справі, оскаржило в апеляційному порядку рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2016 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишено без задоволення. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2016 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що спірний будинок придбано сторонами під час перебування у шлюбі, тому він підлягає поділу із визнання за кожним із подружжя права власності на Ѕ частину цього будинку.

Доводи апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк» про порушення прав банку внаслідок поділу майна, яке перебуває у іпотеці, апеляційний суд відхилив, зазначивши, що положення Закону України «Про іпотеку» про те, що іпотекодавець не має права розпоряджатись будинком без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки, не означає, що в судовому порядку не можна поділити майно подружжя шляхом визначення права власності на нього, оскільки право власності подружжя у рівних частках встановлюється законом, право володіння та користування майном не заборонено, а поділ майна подружжя не є розпорядженням майном. Крім того статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Таким чином обтяження спільного сумісного майна подружжя іпотекою не є підставою для скасування рішення суду про поділ майна подружжя.

Також апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 умисно домовились поділити майно в судовому порядку, щоб відвернути звернення стягнення на нього. Крім того апеляційний суд зазначив, що ПАТ «Дельта Банк» не надано доказів передачі йому права вимоги саме за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_4 .

Аргументи учасників справи

У квітні 2018 року ПАТ «Дельта Банк» через представника Мартяна О. В. подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням суду першої інстанції поділено майно, яке перебуває в іпотеці банку, що зачіпає права та інтереси банку як іпотекодержателя. У суді першої інстанції сторони приховали інформацію про перебування майна в іпотеці. Позивачу та відповідачу було відомо про укладений відповідачем кредитний договір та договір іпотеки, оскільки ці договори укладалися лише за згодою співвласника та іншого подружжя, в тому числі дана згода оформлюється нотаріально. З 2012 року на виконанні в ВПВР ГТУЮ у Київській області перебуває на примусовому виконанні виконавчий лист 2-1215/11 за виконавчим провадженням № 32712039 про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 6 638 006,09 грн, яке боржником ОСОБА_4 не виконано.

У квітні 2019 року ПАТ «Дельта Банк» через представника Арбузова О. О. надало письмові пояснення до касаційної скарги, в яких зазначає, що сторонами не надано достовірних відомостей про об`єкт нерухомого майна, що є предметом позову у цій справі, а суди не дослідили інформацію щодо обтяжень та заборон накладених на вказане майно та з`ясування реєстрації права власності відповідача на майно. З 2012 року на виконанні в ВПВР ГТУЮ у Київській області перебуває на примусовому виконанні виконавчий лист 2-1215/11 за виконавчим провадженням № 32712039 про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 6 638 006,09 грн, яке боржником ОСОБА_4 не виконано. Вказує, що згідно висновку Верховного Суду у справі № 726/831/15- ц від 03 квітня 2019 року поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

У серпні 2018 року ОСОБА_4 через представника ОСОБА_6 надала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.

Відзив мотивований тим, що проведення поділу майна між подружжям, яке є предметом іпотеки, за рішенням суду, не порушує прав іпотекодержателя на предмет іпотеки. У разі поділу між подружжям майна, що є предметом іпотеки, іпотека не припиняється. Поділ майна не є розпорядженням майна, а тому не потребує отримання згоди іпотекодержателя на такий поділ. Поділ майна не порушує права іпотекодержателя на задоволення його вимог. Банком не обґрунтовано поважності причин неподання доказів разом із апеляційною скаргою.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2020 року заяву ОСОБА_5 про залучення до участі у справі правонаступника особи, яка подала касаційну скаргу задоволено. Залучено правонаступника особи, яка подала касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» - Польшинську Г. О. до участі у справі № 361/1693/16-ц.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 16 вересня 1994 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб.

Під час перебування у шлюбі 14 жовтня 2003 року ОСОБА_4 придбала житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авременко Н. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 9072, право власності зареєстроване 02 лютого 2004 року

Згідно витягу № 2714602 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, сформованого 02 лютого 2004 року, право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_4 .

Апеляційний суд встановив, що за умовами іпотечного договору від 03 квітня 2007 року, укладеного ОСОБА_4 із ВАТ «Кредитпромбанк», для забезпечення зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем за кредитним договором від 03 квітня 2007 року № 49.4/22/07-Zn іпотекодавець надає іпотекодержателю в іпотеку майно, а саме домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , та земельну ділянку пл. 0,0828 га за цією ж адресою.

26 червня 2013 року ПАТ «Кредитпромбанк» відчужив право вимоги за кредитними договорами на користь ПАТ «Дельта Банк» згідно договору купівлі-продажу прав вимоги.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19) зроблено висновок, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року у справі № 522/3901/16-ц (провадження № 61-20786св18) зроблено висновок, що «ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов?язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість виконання уже ухваленого на користь іпотекодержателя рішення про стягнення з ОСОБА_7 кредитної заборгованості та впливає на можливість банку звернути стягнення на іпотечне майно. Посилання апеляційного суду на те, що права банку незалученням до участі у справі не порушені, оскільки згідно зі статтею 23 Закону України «Про іпотеку» при переході права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, є безпідставними, оскільки зазначена норма закону регулює абсолютно інші правовідносини, а саме ті, які стосуються спадкування та правонаступництва. У випадку визнання право власності на предмет іпотеки за одним із подружжям або за особою, яка проживає з іншою особою однією сім?єю без реєстрації шлюбу, то тут до нового набувача не переходить право власності на предмет іпотеки після укладення договору іпотеки, оскільки вважається, що така особа набула право на майно у період первинного придбання майна».

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що «поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18) зазначено, що: «поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Недобросовісність поведінки подружжя при поділі спільного майна, зловживання правами й наявність негативних наслідків для кредитора підлягають доказуванню на загальних підставах».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що до апеляційної скарги банком надано інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 57-59), іпотечний договір № 49.8/22/І87/17 від 03 квітня 2007 року (а. с. 60-61).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про те, що рішенням суду першої інстанції права банку не порушені, а тому зробив неправильний висновок про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену постанову скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400 та 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», яка підписана представником Мартяном Олександром Володимировичем, правонаступником якого є ОСОБА_5, задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2018 року скасувати.

Передати справу № 361/1693/16-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2018 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук