ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року

м.Суми

Справа №583/5445/18

Номер провадження 22-ц/816/203/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 жовтня 2019 року в складі судді Ковальової О.О., ухвалене у м. Охтирка Сумської області, повне судове рішення виготовлено 11 листопада 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 пред`явила позов до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки у незареєстрованому шлюбі, визнання права спільної сумісної власності та визнання права на спадкування.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 1985 року зустрічалась з ОСОБА_3 , а з 1997 року вони стали проживати разом в квартирі позивачки за адресою: АДРЕСА_1 , однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство, оскільки вважали, що в реєстрації шлюбу немає потреби. У них був спільний бюджет, вони вели спільне домашнє господарство, придбавали продукти харчування, купували одяг, взуття, речі домашнього вжитку, побутову техніку, сплачували із спільного бюджету комунальні послуги, тобто мали взаємні права та обов`язки, які зазвичай виникають у сім`ї.

ОСОБА_1 все життя працювала у сфері торгівлі і мала грошові заощадження. ОСОБА_3 працював в НГВУ і мав акції цього підприємства. За спільні кошти вони разом, як подружжя, придбали квартиру в будинку барачного типу по АДРЕСА_2 , вартістю 4000 доларів США. В придбаній квартирі провели капітальний ремонт, навіть зробили окремий вихід на подвір`я. На ремонт кошти також брали із спільного бюджету, проводили його власноруч і мали намір якнайшвидше заселитися до цієї квартири.

У 2005 році позивачка вийшла на пенсію, ОСОБА_3 став пенсіонером у 2014 році, після чого став хворіти. ОСОБА_1 займалась його лікуванням: возила до лікарні, зверталась до приватних лікарів, доглядала його вдома. На ліки були витрачені значні спільні кошти, в тому числі і ті, які залишились від продажу акцій НГВУ.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. ОСОБА_1 та її рідні поховали його.

На підставі викладеного, з метою оформлення спадщини, яка складається з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та житлового будинку по АДРЕСА_3 , позивачка просила суд встановити факт свого проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу більше п`яти років, з 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за нею право спільної сумісної власності на майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти під час спільного проживання із ОСОБА_3 : квартири АДРЕСА_4 ; визнати за позивачкою право на спадкування цієї квартири; визнати за позивачкою право на спадкування будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , в розмірі половини частки, яка належала б ОСОБА_1 у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги позивачка зазначила, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення не надав повної об`єктивної оцінки всім доказам по справі у сукупності, зокрема сімейним фотографіям, підписаним позивачкою договорам про надання ОСОБА_3 послуг з електропостачання та газопостачання в квартирі АДРЕСА_4 , суд упереджено віднісся до дослідження медичних карт ОСОБА_3 , де його місцем проживання зазначено адресу квартири позивачки, суд не правильно оцінив рівень доходів позивачки та її можливості щодо купівлі житла, покази свідків судом інтерпретовані таким, чином, що з них важко зробити висновок про наявність факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , суд також не врахував документів, що підтверджують факт поховання позивачкою ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що рішення суду першої інстанції по справі є законним і обґрунтованим, а тому вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника адвоката Білери П.П., які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_2 та її представника адвоката Тимченка С.Л., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що відповідачка ОСОБА_2 та померлий ОСОБА_3 є рідними сестрою і братом (а.с. 73).

За договором купівлі-продажу від 09 липня 2011 року ОСОБА_3 придбав у власність квартиру АДРЕСА_4 за 15000 грн, з приводу користування якою уклав договори на газо- та електропостачання (а.с.15-17, 95-95).

Перевіривши відомості про доходи позивачки та ОСОБА_3 за його життя суд встановив, що ОСОБА_3 працював з січня 1997 року по вересень 2017 року, де отримав майже 321000 грн заробітної плати. За період з квітня 2014 року до вересня 2017 року він отримав 120340 грн (а.с. 148-150, 172-175).

ОСОБА_1 з січня 1998 року до березня 2005 року включно отримувала заробітну плату у середньому 260 грн на місяць, з лютого 2007 року до вересня 2017 року - пенсію на загальну суму 117662 грн (а.с. 79-80, 142-147).

ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті проживав та був зареєстрований один у квартирі АДРЕСА_4 (а.с. 41).

ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , а також до 04 серпня 2011 року за цією адресою був зареєстрований її брат ОСОБА_3 (а.с. 42).

Відповідно до довідки голови правління ОСББ «Ківшар 82» ОСОБА_3 , не був зареєстрований, але проживав за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с.7).

ОСОБА_1 оплатила послуги по похованню співмешканця ОСОБА_3 на суму 3900 грн (а.с. 22, 24).

Відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні статті 74 Сімейного кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відмовляючи у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала достатніх доказів ведення нею спільного з ОСОБА_3 господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, факту спільного проживання позивачки з ОСОБА_3 на момент придбання ним квартири АДРЕСА_4 позивачка також не довела.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний суд погоджується, що надавши належну оцінку показам свідків, письмовим доказам, поданим сторонами, зокрема доказам, наданим стороною позивачки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не довела своїх вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу. Подані суду договори на газопостачання, постачання електрики на ім`я ОСОБА_3 , медичні картки, гарантійні талони на телевізори, комп`ютер та інші письмові докази, не підтверджують факту ведення спільного господарства протягом заявленого позивачкою періоду, виникнення усталених відносин, притаманних подружжю.

Установивши, що позивачкою належними та допустимим доказами не доведено та не підтверджено, що між нею та ОСОБА_3 склалися усталені відносини, притаманні чоловікові та дружині, що ними велося спільне господарство, планувався сімейний бюджет, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання цих осіб однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.

Твердження апеляційної скарги про неналежну оцінку досліджених у місцевому суді доказів висновків суду по суті спору не змінює, оскільки суд апеляційної інстанцій не наділений процесуальними повноваженнями щодо переоцінки зібраних у справі доказів.

Інші доводи апеляційної скарги ідентичні доводам позовної заяви ОСОБА_1 , перевірені судом першої інстанції та спростовані в установленому процесуальним законом порядку, тому відхиляються апеляційним судом.

Суд апеляційної інстанції визнає, що наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Установивши, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2020 року.

Головуючий В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

С.С. Ткачук