Постанова

Іменем України

29 січня 2020 року

м. Київ

справа №752/3092/19

провадження №61-21912св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження справу за позовом заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: обслуговуючий кооператив житловий кооператив «Котміст», товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна спілка», ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою заступника Генерального прокурора України на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

від 15 серпня 2019 року у складі судді Шевченко Т. М. та постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у складі колегії суддів:

Кулікової С. В., Желепи О. В., Олійника В. І.,

учасники справи:

позивач - заступник Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Київської міської ради

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_3 ,

треті особи: обслуговуючий кооператив житловий кооператив «Котміст», товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна спілка», ОСОБА_2 ,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року заступник Генерального прокурора України, діючи в інтересах держави в особі Київської міської ради, звернувся до

ОСОБА_1 , треті особи: обслуговуючий кооператив житловий кооператив «Котміст» (далі - ОКЖК «Котміст»), товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна спілка» (далі - ТОВ «Будівельна спілка»), ОСОБА_2 , з позовом, у якому просив витребувати у відповідача земельну ділянку площею 0,1964 га, що розташована по АДРЕСА_1

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Київської міської ради

від 01 жовтня 2007 року № 355/3189 земельні ділянки загальною площею 74,69 га передано ОКЖК «Котміст» у власність для житлової забудови та у довгострокову оренду.

На передані у власність ОКЖК «Котміст» земельні ділянки площами 34,3740 га, 30,5199 га та 0,2402 га кооперативу видано державні акти, які зареєстровані

08 січня 2008 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - ГУ земельних ресурсів КМДА).

Вказані земельні ділянки ОКЖК «Котміст» вніс до статутного капіталу ТОВ «Будівельна спілка», що підтверджується рішенням загальних зборів цього товариства від 21 лютого 2008 року.

Позивач указував, що ділянку площею 6,0799 га, яка входила до складу земельної ділянки площею 34,3740 га, що належала ТОВ «Будівельна спілка», за договором дарування від 29 січня 2009 року № 183 відчужено ОСОБА_2 . Останній отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 6,0799 га, який зареєстрований ГУ земельних ресурсів КМДА 27 квітня 2009 року.

У подальшому, ОСОБА_2 поділив вказану земельну ділянку площею 6,0799 га на 32 земельні ділянки, у зв`язку з чим державний акт на право власності на земельну ділянку площею 6,0799 га повернув до ГУ земельних ресурсів КМДА. Водночас ОСОБА_2 отримано 32 державні акти на право власності на ці земельні ділянки, зокрема й акт на спірну земельну ділянку площею 0,1964 га, який зареєстровано 17 березня 2010 року.

За договором купівлі-продажу від 15 грудня 2010 року ОСОБА_2 відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 15 грудня 2016 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05 квітня 2017 року у справі № 910/3724/14 задоволено позов заступника Генерального прокурора України в інтересах держави, визнано недійсними рішення Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року № 355/3189 «Про передачу земельних ділянок ЛКЖК «Котміст» для житлової забудови на АДРЕСА_1», видані ОКЖК «Котміст» державні акти на право власності на земельні ділянки площами 34,3740 га, 30,5199 га та 0,2402 га, зареєстровані ГУ земельних ресурсів КМДА 08 січня 2008 року, а також відсутнім в ОКЖК «Котміст», ТОВ «Будівельна спілка», ТОВ «Срібна затока» права власності на спірні земельні ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Постановою Вищого господарського суду України від 11 липня 2017 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 05 квітня 2017 року в частині визнання недійсними рішення Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року № 355/3189 про надання земельних ділянок ОКЖК «Котміст», державних актів на право власності на земельні ділянки площами 34,3740 га, 30,5199 га та 0,2402 га, а також визнання відсутнім в ОКЖК «Котміст», ТОВ «Будівельна спілка» права власності на спірні земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1 залишено без змін. Рішення суду в цій частині набрало законної сили.

Посилаючись на те, що оскільки судовим рішенням встановлено незаконне вибуття з власності територіальної громади м. Києва земельної ділянки площею 34,3740 га, до складу якої входила ділянка, площею 6,0799 га, а також входить і спірна земельна ділянка, площею 0,1964 га та вказані земельні ділянки протиправно відчужено Київською міською радою поза волею територіальної громади м. Києва, право власності територіальної громади на це майно не припинялося, а відповідно ОКЖК «Котміст», ТОВ «Будівельна спілка», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 його не набули, земельна ділянка площею 0,1964 га, вартістю за нормативно-грошовою оцінкою 2 378 802,46 грн, на підставі статті 388 ЦК України підлягає витребуванню у ОСОБА_1 на користь Київської міської ради.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване спливом строку позовної давності до поданого 13 лютого 2019 року позову заступником Генерального прокурора в інтересах Київської міської ради, права якої порушені, про яку заявлено відповідачем ОСОБА_1 .

Місцевий суд вважав доведеним, що про незаконну передачу землі ОКЖК «Котміст» на підставі рішення від 01 жовтня 2007 року № 355/3189, як і про те, що з 2010 року саме ОСОБА_1 є власником спірної земельної ділянки, площею 0,1964 га, розташованої по АДРЕСА_1 , було відомо і Київській міській раді і органам прокуратури ще в 2011 році.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року апеляційну скаргу заступника Генерального прокурора України, діючого в інтересах держави в особі Київської міської ради залишено без задоволення. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 серпня 2019 року залишено без задоволення.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд указав, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року, заступник Генерального прокурора України просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з початком відліку строку позовної давності.

Заявник указує, що суди не врахували, що перебіг позовної давності має збігатися з моментом виникнення в заінтересованої сторони, якою у цьому випадку є Київська міська рада, права на позов, тобто можливості реалізувати своє порушене право в судовому порядку. Факт незаконного вибуття спірної земельної ділянки від її законного власника (територіальної громади

м. Києва) було встановлено лише в судовому порядку у справі № 910/3724/14, рішення в якій набрало законної сили 05 квітня 2017 року.

Судами також безпідставно не враховано, що рішенням Голосіївського районного суду від 10 червня 2013 року у справі № 2-5417/11 відмовлено в задоволенні аналогічного позову прокурора про витребування земельної ділянки, зокрема, у ОСОБА_1 саме з підстав, що на той час у порядку господарського судочинства ще не було визнано недійсними рішення Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року № 355/3189 про надання земельних ділянок ОКЖК «Котміст» та видані на його підставі державні акти на право власності на ці земельні ділянки.

Аргументом касаційної скарги також указано те, що правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із .державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Доводи інших учасників справи

Відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу аргументовано тим, що оскаржені судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права, дотриманням норм процесуального закону. Висновок суду щодо початку відліку строку позовної давності узгоджуються з практикою Верховного Суду. Наполягає на тому, що Київській міській раді і органам прокуратури, зокрема, й заступнику Генерального прокурора України про передачу землі ОКЖК «Котміст» на підставі рішення від 01 жовтня

2007 року № 355/3189, як і про те, що саме ОСОБА_1 з 2010 року є власником спірної земельної ділянки було відомо ще в 2011 році Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалені у справі судові рішення - без змін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року № 355/3189 земельні ділянки забудови по АДРЕСА_1, загальною площею 74,69 га, передано ОКЖК «Котміст» у власність для житлової забудови та довгострокову оренду.

На передані у власність ОКЖК «Котміст» земельні ділянки площами 34,3740 га, 30,5199 га та 0,2402 га кооперативу видано державні акти, які зареєстровані

08 січня 2008 року далі - ГУ земельних ресурсів КМДА.

Вказані земельні ділянки ОКЖК «Котміст» вніс до статутного капіталу

ТОВ «Будівельна спілка», що підтверджується рішенням загальних зборів цього товариства від 21 лютого 2008 року.

Земельна ділянку площею 6,0799 га, яка входила до складу земельної ділянки площею 34,3740 га, що належала ТОВ «Будівельна спілка», за договором дарування від 29 січня 2009 року № 183 відчужено ОСОБА_2 . Останній отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 6,0799 га, який зареєстрований ГУ земельних ресурсів КМДА 27 квітня

2009 року.

ОСОБА_2 поділив вказану земельну ділянку площею 6,0799 га на 32 земельні ділянки, у зв`язку з чим державний акт на право власності на земельну ділянку площею 6,0799 га повернув до ГУ земельних ресурсів КМДА. Водночас ОСОБА_2 отримано 32 державні акти на право власності на ці земельні ділянки, зокрема й акт на спірну земельну ділянку площею 0,1964 га, який зареєстровано 17 березня 2010 року.

15 грудня 2010 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 відчужив спірну земельну ділянку площею 0,1964 га ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказану земельну ділянку на даний час зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 15 грудня 2010 року.

Законність рішення Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року

№ 355/3189 про передачу земельних ділянок ОКЖК «Котміст» для житлової забудови на АДРЕСА_1» загальною площею 74,69 га перевірялась у судовому порядку.

Постановою Вищого господарського суду України від 11 липня 2017 року залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 05 квітня 2017 року в частині визнання недійсними рішення Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року № 355/3189 про надання земельних ділянок ОКЖК «Котміст», державних актів на право власності на земельні ділянки площами 34,3740 га, 30,5199 га та 0,2402 га, а також визнання відсутнім в ОКЖК «Котміст», ТОВ «Будівельна спілка» права власності на спірні земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1 . Рішення суду в цій частині набрало законної сили.

Стороною відповідача подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Предметом спору у справі, яка переглядається, є витребування у

ОСОБА_1 земельної ділянки, яка перебуває у власності останнього з 2010 року, на підставі статті 388 ЦК України.

Згідно статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, із чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем.

Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина п`ята статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

Встановивши, що спірна земельна ділянка вибула із володіння її власника поза його волею на підставі рішення органу місцевого самоврядування, прийнятого поза межами його компетенції, яке визнано судовим рішенням недійсним, суд дійшов висновку про те, що позивач має право витребувати спірну земельну ділянку від добросовісного набувача ОСОБА_1 на підставі статті 388 ЦК України.

Щодо строку позовної давності

Аргументуючи заяву про застосування позовної давності, відповідач ОСОБА_1 посилався на те, що про незаконну передачу землі ОКЖК «Котміст» на підставі рішення від 01 жовтня 2017 року № 355/3189, як і про те, що з 2010 року саме ОСОБА_1 є власником спірної земельної ділянки площею 0,1964 га було відомо і Київській міській раді, і органам прокуратури, зокрема й заступнику Генерального прокурора ще в 2011 році, оскільки

15 вересня 2011 року заступник Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Київської міської ради, Державного агентства земельних ресурсів України було подано позов, зокрема, до ОСОБА_1 про визнання недійсними державних актів на право власності на землю, визнання права власності та відновлення становища, яке існувало до порушення.

На підтвердження наведеного надано копію рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2013 року у справі за позовом заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Київської міської ради, Державного агентства земельних ресурсів України до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: ТОВ «Будівельна спілка», про визнання недійсними державних актів на право власності на землю, визнання права власності та відновлення становище, яке існувало до порушення

(а. с. 72-78 т. 2).

У свою чергу, заступник Генерального прокурора України, діючи в інтересах держави в особі Київської міської ради, заперечив проти доводів вказаної заяви, наполягав на тому, що строк не пропущено, оскільки право на звернення з віндикаційним позовом виникло лише з 05 квітня 2017 року, тому саме ця дата є початком перебігу строку позовної давності.

Питання поновлення строку на подачу позову позивачем не порушувалось.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно із частиною другою статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на момент пред`явлення позову, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку статтею 131-1 Конституції України, покладено представництво інтересів держави у в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є незмінною.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня

2017 року) та статтею 81 діючого ЦПК України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та

від 06 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що оскільки право власності на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли власник довідався або міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 09 жовтня 2018 року року у справі «Фонд «Батьківська турбота» проти України», заява № 5876/15, суд зауважив, що питання наявності «суспільного інтересу» у втручанні тісно пов`язане з пропорційністю втручання тому суд розглянув його у контексті пропорційності (див., рішення у справі «Волчкова та Міронов проти Росії» (Volchkova and Mironov v. Russia), заяви № 45668/05 та № 2292/06, пункт 114, від 28 березня 2017 року).

Суд вважав несуттєвим, що прокурор нібито не знав про договір 2002 року до 2011 року. Дійсно, після укладення заявником договору у 2002 році державні органи зареєстрували його право власності на придбане майно та ця інформація була доступною у відповідному реєстрі. Іншими словами, державі було відомо або мало бути відомо про договір 2002 року та реєстрацію права власності заявника на спірне майно задовго до 2011 року. Проте держава не реагувала наступні дев`ять років.

Суд також урахував про той факт, що у 2007 році ВСУ відмовив у задоволенні подання Генерального прокурора України про перегляд постанови

від 17 червня 1997 року, якою було залишено без змін рішення від 20 січня 1997 року.

Крім того, Суд зазначив, що сторони не заперечували, що законність права власності заявника була належним чином перевірена та підтверджена органами державної реєстрації. У зв`язку з цим Суд повторив, що помилки та недоліки, допущені державними органами влади, повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо у разі відсутності інших конфліктуючих приватних інтересів. Іншими словами, ризик вчинення державними органами будь-якої помилки має нести держава і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи (див. рішення у справі «Томіна та інші проти Росії» (Tomina and Others v. Russia), заява № 20578/08 та 19 інших заяв, пункт 39,

від 01 грудня 2016 року).

У справі, рішення у якій переглядаються, відповідач ОСОБА_1 спірну земельну ділянку набув у власність 15 грудня 2010 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, який того ж дня зареєстровано в установленому законом порядку. Дійсність правочину не оспорювалась.

Законність відчуження спірної земельної ділянки перевірялась у судовому порядку.

Оскільки порушення прав позивача було предметом судового розгляду в іншій справі за позовом прокурора, діючого в інтересах держави в особі Київської міської ради, Державного агентства земельних ресурсів України до

ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа:

ТОВ «Будівельна спілка», про визнання недійсними державних актів на право власності на землю, визнання права власності та відновлення становище, яке існувало до порушення, то позивачу було відомо про таке порушення ще на час звернення з указаним позовом у зазначеній справі- 15 вересня 2011 року.

Достеменно встановивши, що про незаконну передачу землі ОКЖК «Котміст» на підставі рішення від 01 жовтня 2007 року № 355/3189, і про те, що з

2010 року саме ОСОБА_1 є власником спірної земельної ділянки Київській міській раді і органам прокуратури було відомо ще в 2011 році, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, прийшов вірного висновку, що до поданого 13 лютого 2019 року заступником Генерального прокурора в інтересах Київської міської ради, права якої порушені позовна давність має відраховуватись саме з 2011 року.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Прокурор, звертаючись з позовом, не просив поновити строк.

Ураховуючи подану відповідачем ОСОБА_1 заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, суд правильно відмовив у задоволенні позову.

Висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Посилання в касаційній скарзі на те, що відлік строку позовної давності має обраховуватись з моменту набранням судовим рішенням, ухваленим у господарській справі, законної сили не спростовують висновків суду, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанції, які їх обґрунтовано спростували.

З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу заступника Генерального прокурора України залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська