Постанова

Іменем України

12 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 495/4057/17

провадження № 61-47013св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2018 року в складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна, в якому просив суд визнати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,56 кв. м, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно: 1/2 зазначеної двокімнатної квартири.

Позов мотивований тим, що з 1998 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 13 травня 2010 року розірваний відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області .

За час перебування у шлюбі з відповідачем, в 2007 році сторони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,56 кв. м.

Після розірвання шлюбу спільно нажите майно не поділено, проте сторони продовжували спільне користування цією квартирою.

У березні 2017 року позивач не зміг потрапити до вказаної квартири у зв`язку із зміною замків у вхідних дверях.

Після звернення до ОСОБА_3 з вимогою надати доступ до квартири йому було повідомлено про те, що квартира продається та він не має прав на неї, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися з позовом до суду.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не був зареєстрований у спірній квартирі, не проживав у ній за домовленістю подружжя. Сторонами не заперечується той факт, що фактичні подружні відносини вони припинили у 2009 році. Отже, вже після розірвання шлюбу 13 травня 2010 року позивачу достовірно було відомо про неможливість продовження шлюбних відносин, а тому саме з цього часу слід застосовувати позовну давність, оскільки саме з цього часу він дізнався про порушення свого права. Оскільки позивачем не надано суду доказу в обґрунтування того, що він не міг довідатися про порушення свого права також, як і того, що саме з березня 2017 року відповідачем чинились перешкоди у користуванні позивачем спірною квартирою, суд приходить до висновку, що позовна давність для звернення до суду з позовною заявою про поділ майна позивачем станом на 30 травня 2017 року пропущена. Представником відповідача заявлено клопотання про застосування позовної давності. Клопотання про поновлення строку від позивача не надходило.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 червня 2018 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено, визнано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,56 кв. м, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно: 1/2 частину зазначеної квартири загальною площею 52,56 кв. м.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спірної квартири № 82 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_3 є обґрунтованими. Не проживання сторін разом у спірній квартирі через існування між ними відповідної домовленості та розірвання шлюбу між сторонами не є достатніми підставами вважати право власності позивача порушеним. Суд першої інстанції не надав належної оцінки, що до справи додано акт від 21 квітня 2017 року, підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про відсутність фактичного доступу позивача до квартири АДРЕСА_1 з доданням копій фотокарток вхідних дверей спірної квартири. Будь-яких доказів про те, що заміна вхідних дверей та (або) заміна замків до вхідних дверей відбулася до травня 2014 року, тобто більше ніж за три роки до звернення позивача з позовом до суду і що позивач був обізнаний про це, відповідачем не надано. Доказів, які б спростовували про обізнаність позивача про порушення його прав власника у вигляді перешкоджання у доступі до спірної квартири більше ніж за три роки до звернення до суду (заміна вхідних дверей та замків у дверях та відмова допустити позивача у квартиру) або що про це він міг довідатися раніше, відповідачем не надано. Тому у суду не було підстав обраховувати позовну давність з часу розірвання шлюбу і відмовляти у позові у зв`язку зі спливом позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

09 листопада 2018 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_5 засобами поштового зв`язку подала Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2018 року, в якій просила скасувати оскаржувану постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2020 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не надав доказів поважності пропуску позовної давності. Акт від 21 квітня 2017 року, підписаний позивачем і ОСОБА_4 , є недопустимим доказом. Допустимими доказами того, що у 2017 році позивач довідався про заміну дверей могли бути заяви позивача до органів внутрішніх справ, місцевого самоврядування, або відповідний акт, складений житлово-експлуатаційною конторою чи об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку. Акт, наданий позивачем, складений саме ним, а не посадовими особами.

Акт від 21 квітня 2017 року не був наданий під час подання позову та судових засідань, представник позивача не міг пояснити на запитання представника відповідача чим підтверджується факт недопуску позивача у 2017 році до спірної квартири. Відповідний акт був наданий лише 12 червня 2018 року, тобто зі спливом року після звернення позивача до суду на стадії дослідження матеріалів справи. Тому є очевидним, що цей акт складений не 21 квітня 2017 року, а під час розгляду справи в суді. Цей акт не згадувався у позовній заяві та поясненнях представника позивача 30 травня 2018 року.

Копія цього акту в порушення частини дев`ятої статті 83 ЦПК України не була надана відповідачу, тому відповідач не мав можливості надати суду заперечення з його приводу. Отже, долучення цього акту до матеріалів справи було недопустимим.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачу було з часу розірвання шлюбу відомо про неможливість користування квартирою, оскільки він в ній не проживав і не був в ній зареєстрований, а фактичні шлюбні відносини припинилися ще у 2009 році. Будь-яких доказів того, що позивач мав доступ до квартири до 2017 року ним не надано. Отже, позовна давність почала обраховуватися з 13 травня 2010 року - часу розірвання шлюбу.

Позивач не заявляв клопотання про поновлення позовної давності та не надавав допустимих доказів пропуску позовної давності з поважних причин.

При оцінці висновку суду про те, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, слід керуватися правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі від 07 вересня 2016 року № 6-801цс16, в якій зазначено, що факт придбання майна у шлюбі не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У постанові від 19 лютого 2018 року в справі № 516/95/16-ц Верховний Суд зазначив, що критеріями, що дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідач у 2008 році отримала під іпотеку цієї квартири кредит і самостійно погашала борг перед банком.

Оскільки відповідач самостійно погашала кредит, то вона має право особистої приватної власності на квартиру, передану в іпотеку для забезпечення кредитного зобов`язання.

У справі відсутні будь-які докази того, що квартира придбана за спільні кошти та для спільної мети - проживання сторін однією сім`єю. Апеляційний суд дійшов висновку про те, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя лише на підставі спільного проживання сторін.

У поясненнях на відзив позивача на касаційну скаргу відповідач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 465/650/16-ц, в якій зазначено, що суд неправомірно поклав обов`язок доказування обставин щодо пропуску позовної давності на відповідача, у той час, як спростовувати цю обставину повинен позивач. Також суд не перевірив належним чином доводів заяви відповідача про застосування позовної давності та документів, на які він посилався, що призвело до неправильних висновків по суті вирішеного спору.

Посилаючись на зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду, відповідач зауважує на неправильності висновку апеляційного суду в цій справі про те, що відповідач не надав доказів обізнаності позивача щодо порушення його права власності шляхом перешкоджання у доступі до спірної квартири більше ніж за три роки до звернення до суду.

Щодо порушення строків подання доказів відповідач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року № 638/13998/14-ц, в якій наголошено на обов`язку осіб, які беруть участь у справі, подати всі наявні докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо воно не проводиться - до початку розгляду справи по суті, що передбачено у статті 27 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи. Аналогічні норми закріплені й у статті 131 ЦПК України. У разі порушення цієї норми, докази не приймаються судом, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Подання акту зі спливом року після звернення до суду є грубим порушенням частини дев`ятої статті 83 ЦПК України.

Позивач не довів, що мав доступ до вказаної квартири до 21 квітня 2017 року.

Позиції інших учасників акт

У грудні 2018 року позивач засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити без задоволення касаційну скаргу, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Відзив мотивований тим, що позивач у позовній заяві та його представник під час судового засідання зауважував на тому, що доступ до квартири припинився у позивача з літа 2017 року в зв`язку з заміною вхідних дверей. Надати акт раніше не було можливості, оскільки він знаходився у ОСОБА_1 , який перебував за межами України, тому не міг передати акт своєму представнику.

Оригінал акту був наданий суду 12 червня 2018 року на судовому засіданні, на якому був відсутній представник відповідача.

Щодо зазначеного акта у відзиві на апеляційну скаргу відповідач не наводила заперечень і не надала доказів, які б спростовували дані, наведені в акті. Раніше весни 2017 року у квартирі проживала мати відповідача, яка померла у березні 2017 року , після чого відповідачем були замінені вхідні двері. Доказів на спростування цього відповідач не надала.

Розірвання шлюбу не обумовлює початок позовної давності.

Спірна квартира придбана сторонами за спільні кошти 18 червня 2007 року. Позивач надавав докази свого працевлаштування у період з 1983 по 2011 рік. Отже, все зароблене за час шлюбу належить подружжю. У договорі купівлі-продажу квартири зазначено, що відповідач підтвердила те, що її майно та майно її чоловіка не перебуває в податковій заставі. Також зазначений договір підтверджує, що розрахунок за квартиру проведений до підписання договору, тому взяття відповідачем кредиту у сумі 28 500,00 доларів США в 2008 році не стосується придбання квартири. Крім того, позивач надав згоду на передання квартири в іпотеку для забезпечення цього кредиту, який виступив також поручителем за цим кредитом.

Відповідач не надала доказів на підтвердження придбання квартири за її особисті кошти. Отже, вона не спростувала презумпцію спільної сумісної власності на майно, придбане у шлюбі, встановлену у частині другій статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною першою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Фактичні обставини, встановлені судом

З 12 листопада 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією актового запису про одруження № 41.

13 травня 2010 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 та копією актового запису про розірвання шлюбу № 77.

18 червня 2007 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка складається з: 1- коридору, 2-кухня, 3-житлова, 4 -туалет, 5 - ванна, 6 - житлова, 7 - лоджія, жилою площею 29,56 кв. м, загальною площею 52,56 кв. м. Вартість квартири за договором склала 5 540,00 грн.

Відповідач зареєструвала право власності у встановленому законом порядку.

Позивач не був зареєстрований у спірній квартирі, не проживав у ній.

Сторони припинили фактичні подружні відносини у 2009 році.

ОСОБА_3 23 травня 2008 року на підставі кредитного договору отримала на споживчі цілі у кредит грошові кошти в сумі 28 500,00 доларів США, що було забезпечено іпотекою придбаної у 2007 році спірної квартири.

ОСОБА_1 виступив за вказаним кредитним договором поручителем, уклавши відповідний договір.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Доводи касаційної скарги про неповне з`ясування обставин справи щодо майна, нажитого сторонами під час шлюбу, є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 60 СК України передбачає презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина третя статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за сімейним законодавством умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Апеляційний суд дав належну правову оцінку кредитному договору, що був укладений вже після придбання спірної квартири.

Відповідач не позбавлена права на судовий захист своїх прав у питаннях виконання кредитних зобов`язань, на які вона посилається. У цій справі такі вимоги не заявлялися, тому питання за чий рахунок здійснювалося погашення кредиту, чи вносилися відповідачем її особисті кошти у рахунок погашення кредитних зобов`язань, не належали до предмету судового розгляду цієї справи.

Доводи касаційної скарги про закінчення позовної давності є необґрунтованими.

Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

В цій справі докази заперечення відповідача щодо права позивача на спірну квартиру до 2017 року відсутні, чому суд апеляційної інстанції дав належну правову оцінку.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що позовну давність слід відраховувати з 13 травня 2010 року, тобто з часу розірвання шлюбу. Факти непроживання позивача у спірній квартирі, а також відсутність реєстрації місця проживання у ній також не є обставинами, що свідчать про порушення прав позивача на спірну квартиру.

У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що позивач знав про перешкоджання відповідачем реалізації його права власності на будинок, саме починаючи з наступного дня після розірвання шлюбу.

Відповідач, заявляючи про сплив позовної давності, доказів того, що перешкоджання відповідачу у здійсненні права власності розпочалося з моменту розірвання шлюбу, не надав.

Інші доводи касаційної скарги не свідчать про неправильність вирішення справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не свідчать про порушення апеляційним судом норм матеріального права та неправильного застосування норм процесуального права, що вплинули на правильність по суті та законність оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржену постанову - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов