Житомирський апеляційний суд
Справа №431/3186/19 Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М.
Категорія 75 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 431/3186/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна разом із матір`ю, без згоди та супроводу батька

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 червня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Шульги О.М. у м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та просила надати дозвіл дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасові неоднаразові поїздки за межі держави Україна до держави Російська Федерація разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну свого сина ОСОБА_3 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на строк з дня набрання чинності рішенням суду по 14.05.2022 року.

В обґрунтування вимог зазначила, що з 05.09.2009 по 29.01.2016 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з нею та перебуває на її повному утриманні. Посилалася на те, що вона уклала шлюб з іншим чоловіком, який проживає на території Російської Федерації, куди вона досить часто їздить, проте батько дитини не кожного разу надає дозвіл на вивіз дитини за кордон у її супроводі. Окрім того вказала, що бажає повезти дитину на відпочинок за кордон з метою оздоровлення, розширення її кругозору та ознайомлення з культурою інших народів. Виходячи із наведеного, просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Зазначає, що дитина проживає разом з нею. Відповідач не підтримує жодних зв`язків ні з нею. Відповідач змінив місце проживання, виїхавши в інший регіон, що значно ускладнює отримання від нього дозволу на виїзд дитини за кордон. Зазначає, що суд поверхнево дослідив матеріали справи, а оскаржуване рішення повністю дублює постанову КЦС ВС від 23.04.2018 по справі № 705/2898/17. Інші доводи апеляційної скарги зводяться до цитування норм ЦК України, СК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України та доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі із 05.09.2009 по 29.01.2016, що підтверджується рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 29.01.2016 (а.с. 10, 9)

Від шлюбу сторони мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 11).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 03.05.2015 дитина фактично проживає разом з матір`ю (а.с. 15).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначила, що має труднощі із отриманням від батька дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що існує визначений порядок надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, передбачений Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», що регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини із визначенням його початку і закінчення, тому заявлені позовні вимоги не узгоджуються із положеннями названого Закону, що є підставою для відмови в позові. При цьому суд застосував позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23.04.2018 року у цивільній справі №705/2898/17 .

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Відповідно до пункту 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

У підпункті 2 пункту 4 Правил передбачено, що громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Виходячи із наведеного, установивши, що позивачка не довела належними та допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, без визначення його початку й закінчення щодо країни, до якої просила надати дозвіл на виїзд, відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з нею та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про недоведеність позовних вимог.

Також колегія суддів зазначає, що позивачкою не обґрунтовано тривалість перебування дитини у Росії, а також ціль виїзду за кордон, не доведено, що відповідач заперечував проти виїзду дитини за кордон без супроводу батька, а багаторазовий виїзд дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачений.

Незазначення конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме - чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дітей.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

При цьому надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення початку і кінця таких тимчасових поїздок, конкретного місця перебування дитини та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

На спростування доводів в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , що оскаржуване рішення повністю дублює постанову КЦС ВС від 23.04.2018 по справі № 705/2898/17, апеляційний суд зазначає, що у відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Правовідносини у даній справі є аналогічними з правовідносинами у справі № 705/2898/17, а тому суд першої інстанції обгрунтовано посилався на висновки, викладені Верховним Судом у своїй постанові від 23.04.2018.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому в розумінні положень ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13.08.2020.

Головуючий Судді