ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/642/20 Справа № 208/1406/18 Суддя у 1-й інстанції - Скиба С. А. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь борг у сумі 1607040 грн., оскільки за договором позики від 13 березня 2015 року дав у борг ОСОБА_1 62000 доларів США для купівлі автомобіля. Свої зобов`язання відповідач належним чином не виконав, борг не повернув.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 червня 2019 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики 1607040 грн., судові витрати 8810 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем сума боргу не повернута, сума заборгованості за договором позики є 62000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 21 червня 2019 року складає 1635304 грн. 31 коп. (1 долар США = 26,375876 гривень). Тому суд, не виходячи за межі позовних вимог, вважав необхідним стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 1607040 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що за договором позики від 13 березня 2015 року позивач ОСОБА_2 дав у борг ОСОБА_1 62000 доларів США, що підтверджується оригіналом розписки від 13 березня 2015 року (а.с. 47).

Свої зобов`язання відповідач належним чином не виконав.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що відповідачем сума боргу не повернута, сума заборгованості за договором позики є 62000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 21 червня 2019 року складає 1635304 грн. 31 коп. (1 долар США = 26,375876 гривень). Тому суд, не виходячи за межі позовних вимог, вважав необхідним стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 1607040 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що він не мав можливості брати участь у судових засіданнях, подавати докази, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення, що фактично позбавило його права на захист своїх законних інтересів в процесі розгляду судової справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки права відповідача не були порушені, останній скористався своїм правом на апеляційне оскарження рішення, тобто не був позбавлений права на звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Доводи апеляційної скарги про те, що з наданої позивачем розписки не вбачається, що між сторонами укладено саме договір позики, адже метою надання зазначених грошових коштів є придбання автомобіля протягом невизначеного терміну, колегія суддів не може прийняти до уваги з огляду на наступне.

Так, з наданої розписки вбачається, що ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 62 000 доларів США на придбання автомобіля, із зазначенням того, що у разі не придбання автомобіля ОСОБА_1 зобов`язується повернути грошові кошти у зазначеному розмірі.

Дана розписка була складена 13 березня 2015 року, а станом на 13 березня 2018 року (дата подання позовної заяви) ОСОБА_1 умови, які зазначені в розписці не виконав, грошові кошти не повернув, а отже у суду першої інстанції були всі правові підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків районного суду щодо наявності у відповідача невиконаних боргових зобов`язань.

Таким чином, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко