ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/7510/20Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/817/702/20 Доповідач - Хома М.В.
Категорія - 331500000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Щавурська Н. Б.,

секретар - Сович Н.А.

з участю ОСОБА_1 та її представника - адвоката Гриб О.В., ОСОБА_2 та його представника - адвоката Рукавця О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Гриб Олега Васильовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 травня 2020 року, ухвалене суддею Позняком В.М. у цивільній справі №607/7510/20 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2020 року адвокат Гриб О.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із заявою, в якій просив видати обмежувальний припис строком 6 місяців відносно ОСОБА_2 , яким:

-заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань ближче 500 метрів до місця проживання (перебування) неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань ближче 500 метрів до місця проживання (перебування)постраждалої особи ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань ближче 500 метрів до місця проживання (перебування)постраждалої особи ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 ;

-заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань ближче 500 метрів до місця роботи постраждалої особи ОСОБА_1 , за адресою: м. Тернопіль, вул. 15 Квітня, ринок Оріон;

-заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань ближче 500 метрів до місця виховного закладу дитячого садку №4, де навчається (перебуває) неповнолітній ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_3 ;

-заборонити ОСОБА_2 вести з неповнолітнім ОСОБА_3 контакти безпосередньо, через телефон, інші засоби в`язку, третіх осіб.

Заяву обґрунтовано тим, що агресивна та невідповідна поведінка ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 та їх спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 , зокрема жорстоке поводження із дитиною у спосіб залякування завдає психічних та психологічних травм. Так, 4 лютого 2020 року близько 18 год. 10 хв. ОСОБА_1 прийшла у дитячий садок №4, щоб забрати сина ОСОБА_3 , однак у коридорі стояв ОСОБА_2 та в момент, коли заявниця з дитиною виходили з приміщення на вулицю, пішов слідом за ними. Після цього, ОСОБА_2 сів у автомобіль та почав рухатись за заявницею та неповнолітнім сином, наблизившись до них, відчинив дверцята авто та почав кричати, щоб син сів у автомобіль, при цьому заінтересована особа поводив себе агресивно, нецензурно висловлювався, шарпав за одяг.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 травня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Гриб О.В. просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким заяву про видачу обмежувального припису задовольнити. Вказує, що рішення суду є незаконним, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом не взято до уваги визнання ОСОБА_2 факту нездійснення ним утримання дитини. Також суд не взяв до уваги психологічно-педагогічну характеристику, у якій зазначено, що неповнолітній ОСОБА_3 пережив стресову ситуацію, на яку реагує страхом та агресією та намагається урівноважити свій емоційний стан, що підтверджує агресивну поведінку ОСОБА_2 , яка мала місце 4 лютого 2020 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника - адвоката Гриб О.В., які підтримали доводи апеляційної скарги, ОСОБА_2 та його представника адвоката Рукавця О.В., які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом, а з 2017 року живуть окремо.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Син відвідує ДНЗ №4 «Усмішка» в місті Тернополі. Відповідно до характеристик із садочку, а також психолого-педагогічної характеристики ГО «Центру творчого розвитку для дітей та дорослих «Ідея», розвиток фізичного та психічного стану дитини відповідає його віку. Крім того, зазначено, що він пережив стресову ситуацію, на яку реагує страхом та агресією.

26 лютого 2020 року ОСОБА_1 зверталася до Тернопільського відділу поліції у зв`язку із випадком, який мав місце 4 лютого 2020 року. В заяві зазначила, що вона після роботи забирала з садочку сина, ОСОБА_2 автомобілем, сильно газуючи, переслідував, кричав їм сідати в машину, намагався затягти дитину в авто. Він був страшенно розлючений та агресивний, нецензурно лаявся, матюкався.

Відповідно до наданих характеристик, ОСОБА_1 позитивно характеризується за місцем проживання та роботи.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 2, 7 частини другої статті 3 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя; батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Відповідно до пунктів 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Врахувавши зазначені норми чинного законодавства, обставини справи та наявні у справі докази щодо вчинення ОСОБА_2 насильства в сімї, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявником не доведено наявність таких ризиків продовження протиправної поведінки заінтересованої особи та їх вплив на заявницю і неповнолітнього сина, що може призвести до тяжких або особливо тяжких наслідків, а тому обмеження, які просить ввести заявниця, є непропорційними щодо обмеження права на свободу пересування та спілкування із сином.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Суду не надано належних та достатніх доказів, які б давали підстави вважати, що є ризик продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

У заяві про видачу обмежувального припису та в усних пояснення суду ОСОБА_1 посилалася на те, що протягом тривалого часу мали місце численні факти негативної та неадекватної поведінки ОСОБА_2 щодо неї та їх малолітнього сина, однак будь-які докази на підтвердження цих численних фактів психологічного насильства зі сторони ОСОБА_2 у матеріалах справи відсутні.

Судом встановлено, що між сторонами тривалий час існують напружені конфліктні відносини, у провадженні суду першої інстанції перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 .

Наявна у матеріалах справи інформація щодо надання ОСОБА_1 медичної допомоги, зокрема відомості Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф (а.с. 8), з яких вбачається, що 4 лютого 2020 року о 20 год 50 хв. мало місце звернення заявниці за медичною допомогою з приводу раптового захворювання після нервового зриву, медиками зафіксовано підвищення артеріального тиску до відмітки 160/90 мм.рт.ст., не є достатнім та беззаперечним доказом того, що такий стан заявниці був викликаний саме психологічним насильством зі сторони ОСОБА_2 , а не внаслідок тривалого конфлікту між ним та заявницею.

Отже, наявні у справі докази не є достатніми для підтвердження існування юридичних фактів, з якими Закон України Про запобігання та протидію домашньому насильству повязує можливість видачі обмежувального припису.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги психологічно-педагогічну характеристику, у якій зазначено, що неповнолітній ОСОБА_3 пережив стресову ситуацію, на яку реагує страхом та агресією та намагається урівноважити свій емоційний стан, що підтверджує агресивну поведінку ОСОБА_2 , яка мала місце 4 лютого 2020 року, колегія суддів оцінює критично, оскільки зазначена характеристика не містить дати її видачі, дати обстеження дитини, а вказівка про пережитий стрес не містить жодних даних, які б повязували цей стрес із подією ІНФОРМАЦІЯ_2 або негативною поведінкою батька дитини у будь-який інший час.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 не виконує свого обовязку щодо утримання дитини і визнав цей факт у суді першої інстанції, то колегія суддів зазначає, що даний факт не є психологічним насильством у розумінні п.14 ст. 1 Закону України Про запобігання та протидію домашньому насильству. Заявниця у своїй заяві та у суді І інстанції не обгрунтовувала несплату ОСОБА_3 аліментів як вид економічного насильства над дитиною, а тому відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК України колегія суддів не приймає до уваги наведений факт.

Рішення суду є законним та обгрунтованим, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гриб Олега Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 серпня 2020 року.

Головуюча

Судді