У Х В А Л А

06 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 755/32512/14-ц

провадження № 61-11289ск 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 16 липня 2019 рокута постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року у зв`язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2014 року ТОВ «Новобудова» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, в якій з урахування збільшення позовних вимог просило стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість у розмірі 21 428,25 грн та визнати укладеним договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій між ОСОБА_1 та ТОВ «Новобудова».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 1 липня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 21 428 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Після ухвалення вищезазначеного рішення ОСОБА_1 неодноразово зверталася з заявами про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Зокрема, у червні 2018 року ОСОБА_1 подала в суд заяву про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 1 липня 2015 року за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 липня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення в рамках цивільної справи за позовом ТОВ «Новобудова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги залишено без задоволення.

Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року районний суд виходив з того, що відповідач неодноразово знайомилася з матеріалами справи і про факти, на які ОСОБА_1 посилається в обґрунтування своєї заяви як на нововиявлені обставини, останній було відомо як на час розгляду справи в районному суді так і в апеляційній інстанції. Це також підтверджується апеляційною скаргою, поданою ОСОБА_1 на рішення суду.

Тому суд першої інстанції вважав, що обставини, на які посилалась заявник, не можуть вважатися нововиявленими, та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 липня 2019 року скасовано та постановлено нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2015 року.

Апеляційний суд скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви, виходив з того, що у суду першої інстанції не було належного підтвердження повідомлення ОСОБА_1 про дату та час судового засідання і одночасно відповідач подала заяву про перенесення судового засідання у зв`язку з її неявкою з поважних причин, а тому районний суд в порушення вимог ст. 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 , що є підставою для обов`язковим скасування рішення суду за правилом п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України.

31 липня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 16 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року, в якій просила скасувати ці оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції для вирішення її заяви.

Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом першим частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено, що з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 102,00 грн.

Ціна позову у даній справі становить 21 428,25 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн х 100 = 210 200,00 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

З урахуванням наведеного, оскільки скаржник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 16 липня 2019 рокута постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року у зв`язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров