Постанова

Іменем України

05 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 320/6060/17

провадження № 61-16394св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Рій Катерина Юріївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Садовніченко Вікторія Миколаївна, орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 травня 2019 року в складі судді Купавської Н. М. і постанову Запорізького апеляційного суду від 30 липня 2019 року в складі колегії судді: Кухаря С. В., Крилової О. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та з урахуванням уточнення позовних вимог просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 15 грудня 2015 року, укладений між відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Садовніченко В. М., реєстр № 2055; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 18 грудня 2015 року, укладений між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Рій К. Ю., реєстр №994; витребувати у відповідача ОСОБА_4 на його користь дану квартиру.

Позов мотивований тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу 25 лютого 2002 року, укладеного ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені і як законний представник ОСОБА_7 та на підставі довіреності - як представник ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_11 , який діяв як законний представник позивача, що був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом.

04 лютого 2016 року позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно, та 12 лютого 2016 року отримав рішення про відмову в державній реєстрації права на зазначену квартиру в зв`язку з тим, що право власності на квартиру зареєстроване за іншою особою.

Батько позивача - ОСОБА_11 прийшов до квартири та побачив, що в ній проводяться ремонтні роботи сторонніми особами та дізнався, що ОСОБА_4 придбала цю квартиру. Після цього батько звернувся до поліції з заявою про злочин - заволодіння чужим майном шляхом обману.

З інформаційної довідки стало відомо, що 15 грудня 2015 року приватним нотаріусом оформлено перехід права власності на спірну квартиру від ОСОБА_2 , яка діяла на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 січня 2002 року КП «Мелітопольжитсервіс», до ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2015 року.

18 грудня 2015 року приватний нотаріус оформив перехід права власності на спірну квартиру від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 2015 року.

При продажу квартири позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 25 лютого 2002 року, ОСОБА_2 діяла від свого імені та імені інших співвласників, які були зазначені в свідоцтві про право власності на житло, виданому 28 січня 2002 року КП «Мелітопольжитсервіс», а під час укладення договору купівлі-продажу цієї квартири 15 грудня 2015 року вона діяла як одноособовий власник.

Зазначені договори укладені у 2015 році неправомірно, оскільки квартира на той час належала позивачу.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 , діючи в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_12 , подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , в якому просила скасувати посвідчений 25 лютого 2002 року приватним нотаріусом Чудською О. О. договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 .

Позов мотивований тим, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки придбала її на підставі нотаріально посвідченого договору. Позивач за первісним позовом не підтвердив, що прийняв придбану у 2002 році квартиру у володіння. Він не сплачував комунальні послуги за неї. Договір 2002 року не був зареєстрований у Бюро технічної інвентаризації м. Мелітополя.

Також позивач не провів державну реєстрацію права власності на квартиру.

Тому позивач не набув право власності на спірну квартиру.

Після придбання квартири ОСОБА_4 погасила борги за комунальні послуги, що утворилися з 2002 року, зареєструвала право власності на квартиру та проводила у ній ремонт. У квартирі зареєструвалися ОСОБА_4 і її діти, права яких будуть порушені у випадку задоволення первісного позову.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 15 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_13 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Садовніченко В. М, реєстр № 2055, витребувано у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Інша частина позовних вимог ОСОБА_1 залишена без задоволення. У зустрічному позові ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок укладення договору купівлі-продажу від 25 лютого 2002 року до ОСОБА_1 перейшло право власності на спірну квартиру.

Законодавство, яке діяло на час укладення цього договору, не передбачало обов`язкову реєстрацію права власності на нерухоме майно. Обов`язковою підставою для набуття права власності була передача майна, що було зроблено у даному випадку відповідачем ОСОБА_2 . Реєстрація договору купівлі-продажу квартири в бюро технічної інвентаризації не впливала на право власності на цю квартиру та її відсутність не свідчить про недійсність договору. Несвоєчасна реєстрація права власності в бюро технічної інвентаризації не може свідчити про ненабуття права власності покупцем і не може бути підставою для визнання недійсним цього договору.

Оскільки ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу від 25 лютого 2002 року недійсним не визнаний, визнавати позивача власником того ж самого майна в судовому порядку немає необхідності, позовні вимоги про визнання права власності на квартиру за ОСОБА_1 у даному випадку є зайвими.

Оскільки при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири від 15 грудня 2015 року ОСОБА_2 не була власником спірної квартири, то відповідно до статті 203 ЦК України його слід визнати недійсним.

Оскільки судом визнано недійсним договір купівлі-продажу від 15 грудня 2015 року, то в позові про визнання недійсним наступного договору купівлі-продажу від 18 грудня 2015 року слід відмовити.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Запорізького апеляційного суду від 30 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 травня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що доводи апеляційної скарги з приводу того, що договір купівлі-продажу від 25 лютого 2002 року не був зареєстрований у встановленому законом порядку в бюро технічної реєстрації, з моменту укладення договору купівлі-продажу у спірній квартирі ні ОСОБА_1 , ні його законний представник не проживали, не зверталися до комунальних установ з приводу переоформлення договорів, не сплачували комунальні послуги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до законодавства, яке діяло на час укладення договору, не передбачалася обов`язкова реєстрація права власності на нерухоме майно. Недодержання позивачем ОСОБА_1 статті 227 ЦК України в редакції 1963 року щодо реєстрація договору купівлі-продажу у встановленому порядку з часу його укладення, тобто з 2002 року, не є підставою визнання його недійсним відповідно до чинного на час його укладення законодавства.

Оскільки при укладенні договору купівлі-продажу від 15 грудня 2015 року ОСОБА_2 не була власником спірної квартири, відповідно до статті 203 ЦК України суд першої інстанції обґрунтовано визнав його недійсним.

Згідно із статтями 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Вказана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

29 серпня 2019 року ОСОБА_4 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 травня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 липня 2019 року, в якій просила змінити рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 травня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 липня 2019 року, зазначивши про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 14 500,00 доларів США. ОСОБА_4 також заявила клопотання про зупинення виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 травня 2019 року з тих підстав, що дане рішення суду набрало законної сили та підлягає виконанню.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 . У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 травня 2019 року відмовлено.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що частково задовольняючи позовні вимоги, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу квартири та витребовуючи її з володіння ОСОБА_4 , суди не захистили її права.

Укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири 18 грудня 2015 року нотаріус перевірив документи, власником квартири була зареєстрована лише ОСОБА_3 . За квартиру було сплачено 14 500 доларів США, що підтверджується договором і розпискою, копія якої долучена до касаційної скарги.

Отже, ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірної квартири.

Позивач заявив одночасно вимоги і щодо реституції, передбачені статтею 216 ЦК України, і віндикації, передбачені у статті 388 ЦК України, тобто взаємовиключні вимоги.

Визнавши ОСОБА_4 добросовісним набувачем і задовольнивши віндикаційний позов, суд не вирішив питання про відшкодування їй понесених витрат на придбання майна.

Фактично ОСОБА_4 і її багатодітна сім`я втратила і гроші, і квартиру, не маючи іншого житла. На ремонт нею у спірній квартирі витрачено 150 000,00 грн, а також сплачено більше 20 000,00 грн за комунальні послуги. Позивач ці кошти їй не повернув.

Суд в оскаржуваному рішенні посилається як на доказ на відзив ОСОБА_2 і ОСОБА_7 , проте такі документи не є доказами. ОСОБА_2 не надала до відзиву доказів направлення його іншим учасникам справи. Відзив ОСОБА_2 датований 10 лютого 2015 року, а провадження у справі відкрито 27 жовтня 2017 року. Сам відзив був направлений невідомою особою - ОСОБА_14 , що підтверджується експрес-накладною.

Суд не надав оцінки двом нотаріальним справам, витребуваним стосовно договорів купівлі-продажу, укладеним у 2002 та 2015 роках. Проте ці нотаріальні справи містять копії двох різних паспортів ОСОБА_2 - в них наявна відмінна інформація та фотокартки.

Суд не вчинив будь-яких дій для отримання даних кримінального провадження, яке стосувалося фактів перепродажу спірної квартири. Суд не зупинив провадження до закінчення розгляду кримінальної справи.

Суд не постановив ухвалу про об`єднання в одне провадження первісного та зустрічного позову.

Суд не встановив всіх обставин продажу спірної квартири за всіма договорами купівлі-продажу, зокрема, причин перепродажу квартири у 2015 році через три дні. У судовому рішенні вказано про наявність у ОСОБА_4 двох, а не трьох дітей.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини, встановлені судом

25 лютого 2002 року між ОСОБА_2 , яка діяла від себе та як законний представник ОСОБА_7 , а також на підставі доручення від ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 з одного боку та ОСОБА_11 , який діяв як законний представник за ОСОБА_1 , укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 продали ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

На час укладення договору власниками квартири АДРЕСА_1 були ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 . Дана квартира належала їм у рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 2002 року. Під час укладення договору ОСОБА_2 діяла за дорученням, посвідченим нотаріально, та на підставі дозволу виконкому Мелітопольської міської ради про продаж частки у праві власності на квартиру, яка належала неповнолітній ОСОБА_7 . Квартира під забороною та арештом не перебувала.

15 грудня 2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Садовніченко В. М. посвідчено договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за яким ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

18 грудня 2015 року приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Рій К.Ю. посвідчено договір купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить змінити оскаржувані судові рішення, стягнувши на її користь грошові кошти, сплачені нею за спірну квартиру на користь ОСОБА_3 , вважаючи, що суд, витребовуючи у неї квартиру, мав постановити рішення про стягнення сплачених за квартиру коштів.

Проте такі доводи не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

У частині другій статті 264 ЦПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Даний спір стосувався визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу квартири.

Відповідно до частини п`ятої статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

ОСОБА_4 у суді першої інстанції не заявляла позовних вимог щодо стягнення грошових коштів за придбану нею квартиру, тому при вирішенні справи у суду були відсутні правові підстави для вирішення питання про стягнення коштів, витрачених ОСОБА_4 .

При цьому ОСОБА_4 не позбавлена можливості звертатися до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Не ґрунтуються на нормах процесуального права доводи касаційної скарги про обов`язок суду зупинити провадження до закінчення кримінального провадження за фактами повторного продажу спірної квартири.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України провадження у справі підлягає зупиненню у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Наявність кримінального провадження не обумовлює обов`язкове зупинення провадження у цивільній справі за відсутності доказів її розгляду у суді, які в цій справі відсутні.

Крім того, як передбачено у пункті 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Наявні у цій справі докази свідчать про те, що спірна квартира була неправомірно відчужена відповідачем ОСОБА_2 після того, як вже була продана позивачу, що є порушенням чинного законодавства.

Відповідно до статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Оскільки квартира продана ОСОБА_2 у 2015 році без належних повноважень на це, а отже, вибула з володіння власника не з його волі, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову про витребування квартири з чужого незаконного володіння.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що судом мали усуватися суперечності у паспортних даних ОСОБА_2 , що наявні в нотаріальних справах стосовно укладених нею договорів купівлі-продажу, адже відповідні питання не входили до предмету доказування цієї справи.

За межами предмету доказування перебувало й з`ясування мотивів продажу квартири ОСОБА_3 через три дні після її придбання.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції щодо укладення договорів купівлі-продажу від 2002 та 2015 року ґрунтуються на відзивах відповідачів, що є неналежними доказами, спростовуються змістом рішення суду, в якому надана оцінка письмовим доказам укладення зазначених договорів.

Доводи касаційної скарги про заявлення позивачем вимог про реституцію і віндикацію спірної квартири спростовуються змістом позовних вимог.

Інші доводи касаційної скарги не свідчать про незаконність оскаржуваних судових рішень і не містять підстав для їх зміни в частині присудження компенсації витрат на користь ОСОБА_4 .

Долучену до касаційної скарги копію документу Верховний Суд не оцінює, адже це перебуває за межами його повноважень відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами першої і апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, в зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, у чому числі судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 травня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко В. С. Жданова
В. О. Кузнєцов