ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 серпня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/4126/19

Головуючий у першій інстанції Бездідько В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/937/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Бобрової І.О.,

суддів Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

сторони справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 березня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення м.Прилуки,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення 21.03.2020,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останньої на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 20.06.2015 в розмірі 21 011,01 грн та 1921 грн судових витрат.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 20.06.2015, відповідач отримала кредит у розмірі 8546,78 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складають між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Свої зобов`язання за договором банк виконав у повному обсязі, проте ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 18.11.2019 утворилась заборгованість в загальній сумі 21011,01 грн, що складається із заборгованості за кредитом в сумі 6527,43 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом 4335,52 грн, 10148,06 грн заборгованості за пенею.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 березня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість по кредитному договору б/н від 20.06.2015 у розмірі 10862, 95 грн та 979,71 грн у відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи. Свої зобов`язання за договором 2007 року нею виконані в 2009 році. Скаржниця зазначає, що Генеральна угода між нею та банком була підписана, їй було видано карта «реструктуризації» боргу, жодних кредитних карт із встановленим кредитним лімітом відповідно до п.2.1. розділу 2 Генеральної угоди нею не отриманою. Відсутні також докази виконання позивачем зобов`язання щодо надання відповідачеві кредиту на споживчі цілі, отримання останнім такого кредиту та використання коштів банку (розрахунки картою). Відповідачка наполягає на тому, що не отримувала від позивача кредиту, в тексті Генеральної угоди не міститься посилання на те, що ця угода разом з Умовами та правилами, Тарифами становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг. Відповідачка стверджує, що між нею та банком неукладений кредитний договір, він є нікчемним у зв`язку з недотриманням умов ст.1055 ЦК України. На думку відповідача, позивач також не заперечував, що кредитний договір від 15.05.2007 є нікчемним, а тому Генеральна угода є також нікчемною, оскільки укладена до неіснуючого первісного зобов`язання та належним чином не підписана представником позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що відповідно до п.2.1 Генеральної угоди банк надав відповідачці строковий кредит в сумі 8546,78 грн на строк з 20.06.2015 по 30.06.2018. Тобто при підписанні Генеральної угоди фактично відбулось рефінансування існуючого простроченого кредиту, що не заборонено діючим законодавством. Видача платіжної карти відповідачці та встановлення на неї кредитного ліміту відбулися відповідно до п.2.3 Генеральної угоди, а номер платіжної карти (№ НОМЕР_1 ) вказаний безпосередньо на другій сторінці Генеральної угоди. На підтвердження використання кредитного карткового рахунку банком надана відповідна виписка.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1,4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції частково не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка підтвердила факт підписання нею Генеральної угоди, проте належним чином не виконувала її умови, у зв`язку з чим виникла заборгованість, погашення якої відповідач не здійснює. При цьому у задоволенні вимоги про стягнення пені в сумі 10148,06 грн, судом відмолено через пропуск річного строку позовної давності.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.06.2015 між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» була підписана Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, згідно із якою банк надав ОСОБА_1 терміновий кредит в сумі 8546,78 грн на строк 36 місяців з 20.06.2015 по 30.06.2018 шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі потреби, в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків в розмірі 1,5% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Щомісячний платіж складає 310,08 грн. Дата останнього погашення заборгованості не пізніше 30.06.2018 (а.с.7).

Згідно із розрахунком, наданим банком до позовної заяви, заборгованість за вказаним договором від 20.06.2015 станом на 18.11.2019 становить 21011,01 грн і складається із: заборгованості за кредитом в сумі 6527,43 грн, заборгованості за відсотками 4335,52 грн, заборгованості по пені 10148,06 грн (а.с.5).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами було укладено договір про надання кредиту, в результаті якого у відповідачки виникли кредитні зобов`язання, які вона не виконувала в належний спосіб, в результаті чого виникла заборгованість.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в Главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Надаючи оцінку Генеральній угоді від 20.06.2015, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що є доведеним факт укладення між сторонами кредитного договору і отримання відповідачкою кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Твердження ОСОБА_1 про те, що зазначена Генеральна угода є нікчемною, оскільки укладена на виконання нікчемного кредитного договору від 15.05.2007, не заслуговують на увагу. Нікчемний правочин є недійсним тільки у випадках, передбачених законом (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Позивач не зазначає норму закону, яка дає підстави вважати генеральну угоду між сторонами нікчемним правочином. Не містять матеріали справи і даних про те, що зазначена Генеральна угода від 20.06.2015 визнана недійсною чи скасована, а отже її вимоги повинні виконуватись сторонами.

Доводи апеляційної скарги щодо виконання відповідачкою договору 2007 року в 2009 році належними доказами не підтверджено. В суді першої інстанції ОСОБА_1 посилалася на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04.03.2009 за яким з неї на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» була стягнута заборгованість в сумі 4558,51 грн. Однак, дане рішення стосувалося договору б/н від 24.04.2007, а генеральна угода у даній справі укладена з метою виконання зобов`язань по кредитному договору від 15.05.2007 №SAMDN3024.

Виходячи із встановлених обставин справи та наданих сторонами доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, оцінених апеляційним судом в сукупності згідно з приписами процесуального закону, колегія суддів погоджується із тим, що позивачем було підтверджено належними та допустимими доказами укладення між сторонами 20.06.2015 договору про надання кредиту, умови якого передбачали суму кредиту, щомісячного платежу, строк погашення кредиту в повному обсязі, сплату в тому числі і відсотків за користування кредитними коштами, а тому вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення на його користь із ОСОБА_1 заборгованості по кредиту в сумі 6527,43, грн є обґрунтованими. Розмір заборгованості підтверджений розрахунком позивача та відповідачкою в жодний спосіб не спростований.

Проте, колегія суддів не погоджується з визначеною судом першої інстанції сумою процентів за користування кредитом в розмірі 4335,52 грн. Як зазначено вище, банк надав ОСОБА_1 терміновий кредит в сумі 8546,78 грн на строк 36 місяців з 20.06.2015 по 30.06.2018 шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі потреби. Позивачем заявлені вимоги про сплату процентів станом на 18.11.2019, тобто поза межами строку дії договору. Поза межами дії договору кредитор має право на пред`явлення позову з підстав визначених приписами ст. 625 ЦК України. З огляду на це, розмір процентів, що стягнутий за рішенням суду підлягає зменшенню з 4335,52 грн до 2782 грн. Дана сума підтверджується розрахунком заборгованості на а.с.5.

Загальна сума до стягнення підлягає зменшенню з 10862,95 грн до 9309,43 грн (6527,43 грн (заборгованість за тілом кредиту) + 2782 грн (заборгованість за процентами) = 9309,43 грн).

З огляду на зменшення загальної суми до стягнення зменшенню підлягає визначена судом сума судового збору з 979,71 грн до 845,24 грн (9309,43 х 100 : 21011,01 = 44%; 1921 х 44 : 100 = 845,24 ).

Рішення суду ОСОБА_1 оскаржується в повному обсязі, однак доводів щодо незаконності відмови у задоволенні позову в частині стягнення пені апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів вважає, що в цій частині рішення суду є законним і обгрунтованим.

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в апеляційній інстанції пропорційно вимогам, що були задоволені. Апеляційна скарга подана на рішення суду в цілому. Ціна позову складає 21011,01 грн. Апеляційна скарга задоволена на 7% (1553,52 х 100 : 21011,01 = 7%). При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 2881,5 грн. Відшкодуванню підлягає сума в розмірі 201,71 грн (2881,5 х 7 : 100 = 201,71).

Керуючись ст. 141, 367, 374,376 ч.1 п.2, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 березня 2020 року - змінити, зменшивши суму заборгованості, що стягується з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором б/н від 20 червня 2015 року з 10862,95 грн до 9309,43 грн, а суму судового збору з 979,71 до 845,24 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (, 01001, м.Київ, вул.Грушевського,буд.1 Д) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції в сумі 201,71 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 13.08.2020