Ухвала

31 січня 2020 року

м. Київ

справа № 363/4781/17

провадження № 61-2006ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Зайцева А. Ю., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кальний Дмитро Ігорович, на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача неустойку за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 7 202 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на момент прийняття у справі рішення по суті.

Вишгородський районний суд Київської області рішенням від 05 вересня 2019 року позов задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 7 202 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на момент прийняття рішення у справі складає 182 210,60 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Київський апеляційний суд постановою від 18 грудня 2019 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 вересня 2019 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення виконання зобов`язань за договором підряду від 24 вересня 2016 року в розмірі 126 310,70 грн. В решті позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

23 січня 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кальний Д. І., подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102 грн.

Предметом позову в цій справі є стягнення неустойки в розмірі 7 202 доларів США, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн).

Тому справа є малозначною в силу вимог пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кальний Д. І., в касаційній скарзі посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки позовна заява містила одну вимогу про стягнення неустойки, яка включала в себе пеню і штраф, однак апеляційний суд, вказавши на неможливість їх одночасного стягнення, на власний розсуд обрав яку з вимог слід задовольнити, порушивши при цьому принципи рівності, диспозитивності та змагальності (статті 2, 12, 13 ЦПК України).

Наведені заявником обставини, з посиланням на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Посилання в касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично зводяться до незгоди особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кальний Дмитро Ігорович, на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. Ю. Зайцев