_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/2547/20
Провадження № 2-з/947/921/20
УХВАЛА

12.08.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Кирикової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі № 947/2547/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

07.02.2020 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, в якій позивач просить суд визнати договір дарування від 03.12.2013 року за реєстраційним №8343, недійсним.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Бескровному Я.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 24.02.2020 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

07.02.2020 року позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме і нерухоме майно, яке перебуває в користуванні відповідача по справі.

24.02.2020 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою заяву ОСОБА_1 повернуто заявникові.

Надалі ОСОБА_1 в порядку ст. 271 ЦПК України звернувся до суду із заявою запитом з приводу надання детального роз`яснення деяких моментів ухвали «Про повернення заяви» від 24.02.2020 «Про вжиття заходів позовних вимог» по справі №947/2547/20, провадження №2-з/947/343/20.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 10.03.2020 року заяву запит ОСОБА_1 з приводу надання детального роз`яснення деяких моментів ухвали про повернення заяви від 24.02.2020 року по справі №947/2547/20, провадження №2-з/947/343/20 залишено без задоволення.

16.03.2020 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу на ухвалу суду від 24.02.2020 року, за наслідком чого Київським районним судом міста Одеси було скеровано на адресу Одеського апеляційного суду виділені матеріали по цивільній справі №947/2547/20 стосовно оскаржуваної ухвали суду.

Постановою Одеського апеляційного суду від 27.07.2020 року ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 24.02.2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

30.07.2020 року Київським районним судом міста Одеси постановлені ухвали, якими відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів та закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду по суті.

06.08.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про передачу справи для повторного авторозподілу, з підстав того, що головуючий по справі суддя Бескровний Я.В. перебуває у тривалій щорічній відпустці.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Київського районного суду міста Одеси від 07.08.2020 року відповідно до ч.7 ст.33 ЦПК України та пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №947/2547/20.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2020 року, цивільну справу №947/2547/20 було розподілено судді Калініченко Л.В., разом з заявою про забезпечення позову від 07.02.2020 року, яка була отримана головуючим 10.08.2020 року, тобто на наступний робочий день.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 10.08.2020 року цивільну справу №947/2547/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним прийнято до свого провадження.

Оглянувши матеріали справи за заявою позивача про забезпечення позову, суд дійшов до наступного.

Згідно з п.2 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

Суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 відповідає вимогам, встановленим ст. 151 ЦПК України, а тому підлягає невідкладному розгляду.

Одночасно, розглядаючи вказану заяву, суд дійшов до висновку про необхідність її розгляду з повідомленням заявника по справі у судовому засіданні, оскільки є необхідність у наданні додаткових пояснень, за наслідком чого ухвалою суду від 10.08.2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 12.08.2020 року о 10 годині 30 хвилин.

В судове засідання призначене на 12.08.2020 року з`явився позивач ОСОБА_1 та його представник, які заяву підтримали та просили суд задовольнити.

Заявник ОСОБА_1 стосовно заяви надав пояснення, що необхідність у вжитті заявлених заходах забезпечення позову обумовлена тим, що спірний договір дарування стосовно квартири АДРЕСА_1 , є фіктивним та вчинений через шахрайські дії ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_3 страждала на пристарілу деменцію в результаті атеросклеротичної хвороби серцевої судинної системи та не розуміла значення своїх дій і не могла укласти такий договір зовсім на сторонню людину ОСОБА_2 . Також в обґрунтування заяви, позивач посилається на кримінальні провадження, внесені до ЄРДР стосовно ОСОБА_2 .

За наслідком чого в судовому засіданні ОСОБА_1 , зазначив, що з метою побоювання на майбутнє, він вважає за необхідне вжити заявлені заходи забезпечення позову.

Представник позивача в судовому засіданні також зазначила, що необхідність у вжитті заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно, полягає в тому, що в спірній квартирі перебувають картини та книги, на які також треба накласти арешт, як рухоме майно.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, оглянувши подану заяву, позовну заяву та додані до них документи, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Статтею 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Частиною 2 статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Отже забезпечуючи позов, суд виходить з тих видів такого забезпечення, які передбаченні чинним процесуальним законодавством у відповідності до ст. 150 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник стосовно нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , стосовно якої 03 грудня 2013 року був укладений договір дарування, за реєстраційним №8343, на підставі якого визначене майно ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 .

З враховуванням вищевикладеного вбачається, що арешт накладається на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оглянувши додані до позову та заяви документи, судом встановлено, що позивачем в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду жодних доказів на підтвердження належності будь-якого рухомого і нерухомого майна відповідачеві ОСОБА_2 , як і будь-яких правовстановлюючих документів стосовно спірного нерухомого майна.

Так, в матеріалах справи наявна копія спірного договору дарування від 03.12.2013 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.12.2013 року, які надані були відповідачем ОСОБА_2 , відповідно до яких вбачається, що 03.12.2013 року за останнім було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

У той же час, суд звертає увагу, що матеріали справи не містять жодного доказу щодо належності цього нерухомого майна на цей час відповідачеві по справі, оскільки вказані документи підтверджують це право станом на сім років тому, а також не містять інформації щодо вжитих обтяжень та/або іпотек, що призводить до неможливості пересвідчитись суду в належності такого майна відповідачеві і не порушенні прав та інтересів третіх осіб.

Також без надання доказів стосовно належності відповідачеві на праві власності будь-якого майна, як рухомого так і нерухомого, суд позбавлений можливості пересвідчитись в співмірності заявлених заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 13 січня 2020 року по справі №922/2163/17, який є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України.

В порушенні вищевикладених приписів, ОСОБА_1 не доведено і не підтверджено жодним доказом, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду, як і не доведено вчинення ОСОБА_2 жодних дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення позову до суду та дій спрямованих на відчуження спірного нерухомого майна, так і невизначеного іншого.

Лише твердження ОСОБА_1 про потенційну можливість ухилення ОСОБА_2 від виконання судового рішення у разі задоволення позову і факт наявності в останнього майна, без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Разом з тим, судом враховується, що з наявних документів в матеріалах справи вбачається, що спірне нерухоме майно ОСОБА_2 набув у власність сім років тому, позов пред`явлений до суду пів роки тому, що навпаки спростовує існування здійснення відповідачем відповідних дій спрямованих на ухилення від виконання рішення суду, без доведення таких обставин належними доказами.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Однак, позивачем жодним чином не обґрунтовано необхідності вжиття визначених позивачем заходів забезпечення позову та не доведено можливості істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі їх незастосування.

На підставі викладеного, суд вважає заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову необґрунтованою, а відтак не підлягаючою до задоволення.

Також судом враховується, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 149-153, 352, 353, 354, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідні положення, ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі № 947/2547/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 12.08.2020 року.

Головуючий Калініченко Л. В.