Постанова

Іменем України

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 742/2501/16-ц

провадження № 61-37181св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 червня 2017 року у складі судді Бездідько В. М. та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 23 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Лакізи Г. П., Бечка Є. М., Євстафіїва О. К.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, в якому просила провести поділ спільного майна в натурі між нею та відповідачем наступним чином: виділити їй квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право власності ОСОБА_2 на 1/3 її частину; транспортний засіб VОLKSWAGEN TRАNSPORTER д.н.з. НОМЕР_1 , припинивши право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину цього транспортного засобу та зобов`язавши його передати позивачу даний транспортний засіб. Виділити ОСОБА_2 : житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , припинивши право власності ОСОБА_1 на 1/2 його частину; транспортний засіб ЗАЗ 1102 д.н.з. НОМЕР_2 , припинивши право власності ОСОБА_1 на 1/2 його частину. Стягнути з неї на користь відповідача різницю вартості спільного сумісного майна у сумі 21 815 грн 80 коп., стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 червня 2017 року позов задоволено.

Проведено поділ майна в натурі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином:

Виділено ОСОБА_1 наступні об`єкти:

-квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджує свідоцтво про право власності на житло, видане Прилуцьким орендним заводом «Пожмашина», вартість якої складає 76 919,00 грн, припинивши право власності ОСОБА_2 на 1/3 частину;

-транспортний засіб VОLKSWAGEN TRАNSPORTER д.н. НОМЕР_1 , вартістю 71 457,00 грн, припинивши право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину.

Виділено ОСОБА_2 наступні об'єкти:

-житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 80 115,00 грн, припинивши ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину;

- транспортний засіб ЗАЗ 1102 д.н. НОМЕР_2 , вартістю 15 643,00 грн, припинивши ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю вартості спільного сумісного майна у сумі 21 815 грн. 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 1 344 грн 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 2 441 грн 34 коп. судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є квартира, житловий будинок та транспортні засоби. За взаємною згодою сторони вказане майно не розділили, а тому воно підлягає поділу судом. Суд першої інстанції погодився із запропонованим ОСОБА_1 у позовній заяві варіантом розподілу спільного майна між сторонами в натурі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 23 квітня 2018 року заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 червня 2017 року змінено.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Проведено поділ майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином:

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 31 504 грн 67 коп., яка належала ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності від 16 вересня 1999 року, припинивши право власності ОСОБА_2 на цю частину квартири.

Виділено ОСОБА_1 транспортний засіб ЗАЗ 1102, державний реєстраційний № НОМЕР_2 , вартістю 11 016 грн 29 коп., визнавши за нею право власності на цей автомобіль. У разі відсутності автомобіля в натурі стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість вказаного транспортного засобу 11 016 грн. 29 коп.

Виділено ОСОБА_2 житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 108 600 грн., визнавши за ним право власності на цей будинок.

Виділено ОСОБА_2 транспортний засіб VОLKSWAGEN TRАNSPORTER державний реєстраційний № НОМЕР_1 , вартістю 71 457 грн, визнавши за ним право власності на цей автомобіль.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 68 768 грн 02 коп. компенсації за переотриману частку у спільному майні подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 672 грн. 40 коп. в рахунок часткового відшкодування понесених останньою витрат на правову допомогу.

Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави 229 грн 84 коп. в рахунок часткового відшкодування сплаченого ним судового збору.

Повернути ОСОБА_1 внесені нею за квитанцією №79 від 10 березня 2017 року філії Чернігівського облуправління АТ «Ощадбанк» кошти на депозитний рахунок №5960, отримувач ТУ ДСА України у Чернігівській області, код отримувача 26295412, банк отримувача ДКСУ, код банку отримувача 820172 в сумі 10 907 грн 90 коп. та за квитанцією №0.0.752672769.2 від 24 квітня 2017 року відділення «Прилуки» Чернігівського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» на депозитний рахунок №5960, ТУ ДСА України у Чернігівській області, код отримувача 26295412, код банку отримувача 820172 в сумі 10 907 грн 90 коп.

Змінюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що автомобілем VОLKSWAGEN TRАNSPORTER фактично користується ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 не має посвідчення водія, тому суд вважав за необхідне визнати за відповідачем право власності на вказаний автомобіль.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить частково скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення в якому провести поділ майна в натурі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином.

Визнати за ОСОБА_1 право власності: на 2/3 частини квартири вартістю 63 009,34 грн., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджує свідоцтво про право власності на житло, видане Прилуцьким орендним заводом «Пожмашина», припинивши право власності ОСОБА_2 на 1/3 частину; транспортний засіб VОLKSWAGEN TRАNSPORTER д. н. НОМЕР_1 в гарному стані, вартістю 71 457,00 грн., припинивши право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину.

Виділити ОСОБА_2 наступні об`єкти: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 108 600,00грн., припинивши право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину; транспортний засіб ЗАЗ 1102 д.н. НОМЕР_2 , вартістю 15 643,00 грн., припинивши право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю вартості спільного сумісного майна в сумі 5 111 грн. 67 коп. Повернути ОСОБА_1 внесені нею кошти на депозитний рахунок суду в сумі 16 704 грн. 13 коп. Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

02 липня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано справу з Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області.

23 липня 2018 року на запит суду надійшла витребовувана справа.

30 липня 2019 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про уточнення касаційних вимог.

01 серпня 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року заяву ОСОБА_1 про уточнення касаційних вимог залишено без розгляду.

Згідно розпорядження від 13 квітня 2020 року про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи на підставі подання судді Крат В. І. зобов`язано призначити повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В., судді, які входять до складу колегії: Сімоненко В. М., Мартєв С. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилився в розрахунках та виділив ОСОБА_1 майна на 37 263,35 грн. менше ніж ОСОБА_2 , що є неприпустимо і порушує права позивача.

Апеляційним судом було призначено судово-товарознавчу експертизу. Дані експертизи автомобіля марки «ЗАЗ 1102» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 від 21 грудня 2017 року №4225/17-24 є незаконними тому, що ОСОБА_2 не пред`явив оригінали документів на автомобіль ЗАЗ 1102. На час оцінки автомобіль ЗАЗ 1102 д. н. НОМЕР_2 був проданий (після накладання арешту на спільне майно), про що ОСОБА_2 засвідчив на першому засіданні суду першої інстанції та в апеляційному суді. Щоб провести оцінку автомобіля судовий експерт ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проникли до чужого подвір`я без дозволу господарів, що також є доказом того, що ОСОБА_2 продав даний транспортний засіб. Тому вірною є оцінка автомобіля ЗАЗ 1102 номер НОМЕР_2 вартістю 15 643,00 грн., яка і була врахована судом першої інстанції.

Також зазначала, що Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області від 11 липня 2017 року виданий виконавчий лист у справі № 742/1497/17 про усунення перешкод у користуванні майном, яким встановлено порядок користування автомобілем марки VОLKSWAGEN TRАNSPORTER 1993 року випуску д. н. НОМЕР_1 , однак вказане рішення відповідачем не виконано.

Крім того, згідно частини 2 статті 365 ЦК України ОСОБА_2 повинен був внести на депозит суду 68 768,02 грн. компенсації за переотриману частку у спільному майні подружжя, однак вказане судом першої інстанції проігноровано і тепер ОСОБА_2 отримуючи по 2 500 грн. заробітної плати і 1 600 грн. пенсії буде близько 20 років виплачувати цю суму.

У даному випадку, приймаючи рішення у справі апеляційний суд проігнорував вказані вимоги та ухвалив рішення всупереч закону та на підставі лише внутрішнього переконання та незрозумілих і безпідставних припущень.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначав, що суд апеляційної інстанції ухвалив законне рішення та не допустив порушень матеріального та процесуального права, при цьому вірно визначився, що житловий будинок, який передано відповідачу має видимі дефекти: в кладовій 1-2 обладнаний санвузол та проводяться ремонтні роботи, під будинком часткове просідання фундаменту, сарай Б-1 розділений на два приміщення - літню кухню та гараж. Стеля в літній кухні обвалилась. Сарай В-1 аварійний. Пластикова вагонка, якою облицьована стеля в коридорі та кладовій веранді, частково відірвана, передпокій без оздоблення, кладова-ванна в стадії ремонту, шпалери на стінах та стелі в приміщеннях 1-3 та 1-4 частково відшарувались від основи.

Отже, незважаючи на те, що вартість житлового будинку перевищує вартість квартири, судом враховано, що квартира, яка передана позивачу, знаходиться в придатному для використання за цільовим призначенням стані, тобто для проживання, тоді як для приведення житлового будинку в придатний для проживання стан необхідні значні затрати коштів та часу.

Аналогічні твердження було прийнято за основу рішення і при розподілі транспортних засобів, адже відповідач ОСОБА_2 має посвідчення водія, фактично користується автомобілем VОLKSWAGEN TRАNSPORTER д.н. НОМЕР_1 , використовуючи його для ведення підсобного господарства в той час як позивач ОСОБА_1 не має посвідчення водія та має другу групу інвалідності, автомобілем керувати не може. Наявність посвідчення водія у дочки сторін ОСОБА_4 не має істотного значення, оскільки право власності і право користування спірними транспортними засобами належать виключно сторонам по справі.

Крім того, рішення не може бути скасовано адже автомобіль ЗАЗ 1102 д.н. НОМЕР_2 , вартістю 11 016,29 грн. уже передано позивачу по справі, що підтверджується копією акту прийому-передачі від 22 червня 2018 року і звертаючись з такою вимогою до суду позивач зловживає своїми процесуальними правами.

Постанова апеляційного суду ним не оскаржувалась.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що сторони в період з 30 січня 1993 року по 23 березня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

З копії свідоцтва про право власності на житло від 16 вересня 1999 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної спільної власності, отриманої за наслідками приватизації, належить ОСОБА_1 та членам її сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (т.1 а.с.5).

У період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти придбали житловий будинок.

Згідно повідомлення КП «Прилуцьке МБТІ» №398 від 14 березня 2016 року, право власності на будинок з належною частиною господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 28 грудня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Сидоренко Л. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1122 (т.1 а.с.12).

Після розірвання шлюбу 23 березня 2001 року вони продовжували проживати однією сім`єю та вести спільне господарство.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 12 липня 2016 року встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 01 січня 2004 року по червень 2015 року; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортних засобів VОLKSWAGEN TRАNSPORTER, 1993 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та ЗАЗ 1102, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_2 (т.1 а.с.7-9).

В наданих суду позивачем ОСОБА_1 копіях повідомлень ПП «Експерт» № 12/1 та 12/2 від 12 квітня 2016 року зазначається, що середньоринкова вартість автомобіля VОLKSWAGEN TRАNSPORTER, 1993 року випуску, станом на дату оцінки становить 71 457,00 грн, а середньоринкова вартість автомобіля ЗАЗ 1102, 1994 року випуску, на дату оцінки становить 15 643,00 грн (т.1 а.с.10,11).

Також позивачем ОСОБА_1 до позову були додані копії звітів ФОП ОСОБА_5 №160311-2 від 08 серпня 2016 року та № 160 523 від 23 травня 2016 року про оцінку квартири, загальною площею 31,2 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та про орієнтовну вартість житлового будинку, загальною площею 43,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , з яких вбачається, що ринкова вартість квартири станом на 08 серпня 2016 року складає 76 919 грн, а орієнтовна вартість житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами на дату проведення оцінки становить 80 115 грн (т.1 а.с.6, 13).

В зв`язку з тим, що відповідач вважав зазначену у звіті вартість квартири заниженою, за клопотанням його представника адвоката Коляди С. С. ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 вересня 2016 року по справі було призначено судово-товарознавчу експертизу, на вирішення якої поставлене питання визначення ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 . Проведення експертизи було доручено експертам ПП «Експерт» (а.с.63). В зв`язку з тим, що ПП «Експерт», як зазначено в їх повідомленні від 25 жовтня 2016 року (а.с.66) не має повноважень проводити судово-товарознавчої експертизи, ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 09 листопада 2016 року проведення судово-товарознавчої експертизи доручено експертам Чернігівської регіональної торгово-промислової палати (т.1 а.с.75).

Згідно висновку № С-337 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 16 лютого 2017 року, дійсна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_1 на час проведення експертизи складає 101 899 грн (т.1 а.с.93-97).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі змістом статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У відповідності до частини першої, другої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України.

Під час здійснення поділу майна у судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України).

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 СК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Ухвалюючи рішення про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири та житлового будинку, суди дійшли безпідставного висновку щодо їх поділу, виходячи з наступного.

Згідно статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

За змістом наведеного, власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

Статтею 61 СК України визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої-четвертої цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Законом України «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» № 2913-VI від 11 січня 2011 року, який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766-VІ від 17 травня 2012 року, який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України було виключено. Натомість кодекс було доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 16 вересня 1999 року, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (1/3 частини кожному).

Квартира приватизована ними згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому не може бути предметом поділу як спільне майно подружжя набуте ним у період шлюбу, а тому припинення права власності одного зі співвласників цього майна можливий лише з підстав положень статті 364-365 ЦК України з виплатою власнику за його згодою компенсації за частку у цьому майні та з попереднім внесення на депозитний рахунок суду розміру такої компенсації власником, який просить припинити право спільною власності.

Щодо поділу житлового будинку слід зазначити, що спірний будинок набутий сторонами за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростована, тому будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між колишнім подружжям в рівних частках.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , набутий сторонами під час шлюбу, джерелом його набуття є спільні сумісні кошти, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим за кожним з подружжя слід визнати право власності на 1/2 частку у спірному будинку за кожним.

Разом з тим, визнаючи за ОСОБА_2 право власності на весь будинок, та припиняючи право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину цього будинку, суди не звернули увагу на те, що у відповідності до положень статті 365 ЦК України припинення права власності на частку у спільному майні з виплатою компенсації на підставі позову інших співвласників може бути лише за настанням декількох умов. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року.

Позов про поділ цієї квартири та будинку з таких підстав не заявлявся та фактичні обставини в залежності від підстав позову судами не встановлювались, а тому у судів й не було підстав для припинення права власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру.

Крім того, розмір часток подружжя у житловій нерухомості не може бути врахований при поділі іншого майна подружжя, оскільки житлова нерухомість є місцем проживання та її поділ повинен здійснюватися зокрема й у відповідності до потреби кожного з подружжя у проживанні у цьому житлі тощо.

Відтак, у цій частині позову суди постановили судові рішення з порушенням норм матеріального права, а тому у цій частині судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог про поділ квартири та частковим задоволенням позовних вимог.

Разом з тим, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції у частині поділу транспортних засобів VОLKSWAGEN TRАNSPORTER, 1993 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 71 457 грн та ЗАЗ 1102, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , вартістю 11 016, 29 грн.

Постановою пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення части 4, 5 статті 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Ухвалюючи судові рішення про реальний поділ двох автомобілів суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 має посвідчення водія, фактично користується автомобілем VОLKSWAGEN TRАNSPORTER, в той час як позивач ОСОБА_1 не має посвідчення водія та має другу групу інвалідності, автомобілем керувати не може, та передав у власність та користування ОСОБА_1 автомобіль ЗАЗ 1102, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , вартістю 11 016, 29 грн, а у користуванняОСОБА_2 VОLKSWAGEN TRАNSPORTER, 1993 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 71 457 грн, що не можна вважати поділом неподільних речей, а є реальним поділом двох однорідних предметів права власності подружжя і компенсація, яка підлягає стягненню у цьому випадку, є компенсацією не за припинення частки у спільному майні співвласників, а компенсацією за перевищення вартості однієї речі однорідного майна над іншою.

За таких обставин, доводи щодо не внесення ОСОБА_2 грошей на депозитний рахунок не можуть бути підставою для відмови у цій частині позовних вимог.

Таким чином, вартість спільного майна, яке підлягає поділу складається з вартості автомобіля VОLKSWAGEN TRАNSPORTER - 71 457 грн та вартості автомобіля ЗАЗ 1102 - 11 016, 29 грн., а усього 82 473 грн 29 коп. Вартість частки кожного з подружжя складає 82 473 грн 29 коп : 2 = 41 236, 65 грн.

Оскільки ОСОБА_1 виділено автомобіль вартістю 11 016, 29 грн, а ОСОБА_2 - вартістю 71 457 грн, то різниця вартості складає 60 440,71 грн : 2 = 30 220,36 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини друга та третя статті 412 ЦПК України).

Зважаючи на те, що у справі допущено неправильне застосування норм матеріального права, додаткових збирання доказів матеріали справи не потребують, тому колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що постанова Апеляційного суду Чернігівської області від 23 квітня 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення.

Керуючись статтями 400, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 23 квітня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Виділити ОСОБА_1 транспортний засіб ЗАЗ 1102, державний реєстраційний № НОМЕР_2 , вартістю 11 016 (одинадцять тисяч шістнадцять) грн 29 коп., визнавши за нею право власності на цей автомобіль. У разі відсутності автомобіля в натурі стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість вказаного транспортного засобу 11 016 (одинадцять тисяч шістнадцять) грн 29 коп.

Виділити ОСОБА_2 транспортний засіб VОLKSWAGEN TRАNSPORTER державний реєстраційний № НОМЕР_1 , вартістю 71 457 (сімдесят одна тисяча чотириста п'ятдесят сім) грн, визнавши за ним право власності на цей автомобіль.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 30220 грн 50 коп компенсації за різницю вартості майна.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик