Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1683/17 Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 48 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Зубчук І.В.

у цивільній справі №278/1683/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільної сумісної власності подружжя,-

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом. Просила визнати спільною сумісною власністю її та відповідача ОСОБА_2 будівельні матеріали, використані в процесі будівництва житлового будинку і господарських будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; виділити їй у власність 1/2 їх частку, визнавши в цій частині за нею право власності та припинивши право спільної сумісної власності відповідача ОСОБА_2 на 1/2 частину цього майна. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 08 вересня 1990 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстрований Житомирським міським відділом реєстрації актів громадського стану Житомирського міського управлінням юстиції. Від цього шлюбу у них є двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час шлюбу за спільною домовленістю із чоловіком, за спільні кошти подружжям було придбано земельну ділянку з фундаментом під житловий будинок по АДРЕСА_1 , на якій вони почали зводити будівлю. До 2004 року будинок був побудований, підведений газ, електропостачання.

Окрім того позивач зазначала, що 19 січня 2004 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Рішенням суду встановлено факт її проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як дружини та чоловіка з червня 2004 року по серпень 2011 року. Згоди щодо поділу спільного майна подружжя у вигляді спірного домоволодіння нею з відповідачем в добровільному порядку не досягнуто. Тому вона звернулась до суду з цим позовом.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 02 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та вирішити питання розподілу судових витрат. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 03.08.2015 року встановлено факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Цим же рішенням було встановлено, що у 1994-1995 роках сторони за спільні кошти придбали земельну ділянку з фундаментом під житловий будинок і почали зводити будівлю. За спільні кошти придбали необхідні будівельні матеріали для подальшого будівництва будинку АДРЕСА_1 . До 2004 року будинок був побудований, підведений газ, електропостачання. Тому наведені обставини, на думку апелянта, свідчать на користь висновку, що обставини придбання за спільні сумісні кошти будівельних матеріалів та будівництва будинку вже були встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили та не підлягає доказуванню. Проте, на зазначене суд першої інстанції уваги не звернув. Крім того, вважає, що якщо відповідач не надав будь яких доказів, які б свідчили, що спірне майно придбано за його особисті приватні кошти, то є всі підстави вважати це майно спільною сумісною власністю сторін.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 08 вересня 1990 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Житомирським міським відділом реєстрації актів громадського стану Житомирського міського управлінням юстиції та який розірвано 19 січня 2004 року (а.с.8).

Від шлюбу сторони по справі мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 квітня 1997 року ОСОБА_2 купив незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.46). В договорі зазначено, що процент готовності будинку 11%.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 03 серпня 2015 року, встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, як дружини та чоловіка з червня 2004 року по серпень 2011 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією вказаного рішення суду (а.с.13-14).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що із заявлених позивачкою підстав позов задоволенню не підлягає, оскільки не надано достатніх доказів на підтвердження заявлених вимог.

При цьому судом враховано, що відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи покладено законом саме на особу, яка посилається на ці обставини як на підставу своїх вимог (ч.3 ст.12 ЦПК).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.7 ст.81 ЦПК України).

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами сімейного та цивільного законодавства.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Згідно ст.63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За приписами ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 05.04.2017 року у справі №6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Крім того, відповідно до роз`яснень, що викладені в п.23 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним

та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час

припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і

час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що

підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути

будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не

можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від

того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені

грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи

законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути:

квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на

них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні

засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення

в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному

кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими

зобов`язальними правовідносинами, тощо.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що за договором купівлі-продажу на ім`я відповідача було придбано незавершене будівництво зі ступенем готовності 11%. Проте, у справі відсутні докази про ступінь готовності будинку на час виникнення спору.

У п.23 зазначеної Постанови пленуму зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами,

встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за

погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з

дійсної його вартості на час розгляду справи.

Проте, в даному випадку позивачкою не надано доказів на підтвердження джерела походження спільного майна, його обсягу та вартості.

Під час розгляду справи судом першої інстанції ухвалою суду від 05 вересня 2019 року було призначено судову оціночно-будівельну експертизу. Проте, за повідомленням судового експерта Горкуші М.Д. провести її неможливо, оскільки встановити, які саме будівельні роботи були проведені при будівництві житлового будинку, господарської будівлі та в яких обсягах, без проектно-кошторисної документації та без технічного паспорта на житловий будинок не представляється за можливе (а.с.133).

Доказів на підтвердження зазначених обставин позивачкою не надано.

У зв`язку з цим суд обгрунтовано відмовив в позові.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 13.08.2020 року.