Справа № 462/4393/17 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2594/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Юзефович Ю.І., Жукровська Х.І.,

з участю представника апелянта адвоката Поліщак І.Р., представника відповідача адвоката Котур М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 червня 2019 року, постановлене у складі головуючої судді Румілової Н.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Друга Львівська державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа Друга Львівська державна нотаріальна контора і з урахуванням уточнених позовних вимог просила встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_3 ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 по смерті свого сина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 травня 2008 року, серії НОМЕР_1 , видане державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Партика Н.О., зареєстроване в реєстрі за № 4-514 в частині права ОСОБА_2 на ј частину спадщини ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що складається із житлового будинку АДРЕСА_1 , з усіма господарськими будівлями та спорудами, який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Другою Львівською державною нотаріальною конторою 12 грудня 1989 року за р. № 11060 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Львівською нотаріальною конторою 12 грудня 1989 року за р. № 11062, зареєстрованих Львівським МБТІ 18 січня 1990 року за номером запису 9855 в книзі 58, реєстраційний номер 22718790.

В обґрунтування вимог покликалась на те, що вона є донькою ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 Вона бажає прийняти спадщину, що відкрилась після її смерті, до складу якої входить невизначена частина будинку АДРЕСА_1 . Частина будинку АДРЕСА_1 належала ОСОБА_7 в порядку спадкування після смерті її сина ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 . ОСОБА_7 з 1954 року постійно проживала в даному будинку разом із сином на момент його смерті і до своєї смерті, оплачувала комунальні послуги, доглядала за будинком. Вона, позивач, фактично прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_7 , оскільки постійно проживала в будинку АДРЕСА_1 з 1954 року. Після смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 року Другою Львівською державною нотаріальною конторою Стик Ксенії Григорівні було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку будинку після смерті чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 . При видачі ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину за законом Другою Львівською державною нотаріальною конторою не було враховано, як спадкоємця першої черги його матір ОСОБА_7 . Вона припускає, що причиною цьому була відсутність у довідці про останнє місце проживання ОСОБА_3 ОСОБА_8 інформації про проживання разом із ним його матері ОСОБА_7 , що не відповідає дійсності. Вона не може оформити своїх спадкових прав на майно належне покійній ОСОБА_3 ОСОБА_9 , оскільки, як їй стало відомо 25 серпня 2017 pоку, будинок АДРЕСА_1 , в цілому, належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане 26.05.2008 року Другою Львівською державною нотаріальною конторою по смерті ОСОБА_6 . Право власності на будинок відповідач зареєструвала 21.07.2011р. ОСОБА_2 успадкувала даний будинок після смерті своєї матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 . ОСОБА_6 даний будинок належав у розмірі Ѕ частки на підставі свідоцтва про право власності від 12.12.1989 року, та у розмірі Ѕ частки, як спадкове майно по смерті чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 pоку, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.12.1989 року. Однак, спадкоємцями померлого ОСОБА_5 були три особи: його дружина, ОСОБА_6 , його дочка, ОСОБА_2 та його матір, ОСОБА_7 . Померла ОСОБА_7 не відмовлялась від спадщини, фактично вступила в управління та володіння майном. Вважає, що відповідач ОСОБА_2 не мала права успадкувати будинок після смерті своєї матері - ОСОБА_6 як одну цілу частку, а мала право на ѕ частки будинку (1/2 +1/4), враховуючи , що Ѕ частка належала ОСОБА_6 , як майно набуте під час шлюбу, а ј частка будинку належала ОСОБА_6 в порядку спадкування по смерті ОСОБА_5 . Відтак, свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.05.2008 року, серія ВКК НОМЕР_2 , видане державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Партика Н.О., зареєстроване в реєстрі за № 4-514 є недійсним в частині спадкування ОСОБА_2 ј частки будинку, оскільки в цій частині будинок не входив до складу спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_6 . Просила позов задовольнити повністю.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Друга Львівська державна нотаріальна контора, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, таке в апеляційному порядку оскаржила позивач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції невірно оцінив докази та покази свідків у справі, у зв`язку з чим дійшов хибних висновків.

В обґрунтування вимог покликається на те, що звернулась в суд з позовом про фактичне прийняття покійною ОСОБА_7 спадщини після смерті її сина ОСОБА_5 . На підтвердження даних обставин свідчить той факт, що ОСОБА_7 постійно проживала з сином до моменту його смерті та продовжувала проживати та вести домашнє господарство у спадковому домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , до дня своєї смерті. На підтвердження вказаного, до матеріалів справи було подано довідку про склад сім`ї та прописку від 10.07.2017 року № 1850. Також згадане підтверджується показами свідків. Крім того, матеріалами спадкової справи №560/89, що була заведена по смерті ОСОБА_5 , підтверджується факт її проживання у згаданому домоволодінні. Однак, ОСОБА_7 умисно чи з інших мотивів, не була закликана до спадкування іншими спадкоємцями покійного, а нотаріальною конторою не було проведено належне повідомлення інших спадкоємців. Відтак, при видачі свідоцтва про право на спадщину Другою Львівською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_7 не була врахована як спадкоємця першої черги, і свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку будинку було видано ОСОБА_3 ОСОБА_10 , яка була дружиною покійного ОСОБА_5 . Інша Ѕ частка належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 12.12.1989 року, як часка в майні подружжя. Відтак, апелянт, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 1954 року не може оформити своїх спадкових прав після смерті своєї матері ОСОБА_7 , так як ІНФОРМАЦІЯ_8 їй стало відомо про те, що згадане домоволодіння повністю належить ОСОБА_2 , дочці ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Зазначає, що будь-яких відомостей, які б свідчили про відмову покійної ОСОБА_7 від спадкового майна в спадковій справі немає.

На підставі наведеного, вважає, що відповідач ОСОБА_2 не мала права успадковувати повністю спірне домоволодіння, після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_10 , як одне ціле, а мала право на ѕ частки будинку (1/2+1/4), враховуючи, що Ѕ частки належала ОСОБА_6 , як майно набуте під час шлюбу, а ј частка будинку належала ОСОБА_6 в порядку спадкування по смерті ОСОБА_11 . Відтак свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.05.2008 року серії ВКК № 230163, видане Другою Львівською нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 4-514 є недійним в частині спадкування ОСОБА_2 ј частки будинку, оскільки в цій частині будинок не входив до складу спадкового майна ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції в мотивувальній частині зазначив, що ОСОБА_5 не оформив право власності на спірний будинок, на його ім`я правовстановлюючі документи були видані після його смерті, однак, звертає увагу на те, що такий спосіб оформлення права власності не був передбачений чинним цивільним законодавством на момент виникнення вказаних правовідносин. Твердження в мотивувальній частині рішення про те, що позивач не оспорює законність набуття права власності на спірне майно спадкоємцем ОСОБА_3 ОСОБА_13 , вважає його дійсним, суперечить обставинам, викладеним в описовій частині, а саме про спадкування ОСОБА_2 ј частки будинку, оскільки в цій частині будинок не входив до складу спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_6 .

Щодо пропуску строку на звернення до суду, то вважає що такий не пропущений, оскільки про факт переходу права власності до відповідача їй стало відомо 15.09.2017 року.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21.06.2019 року та ухвалити нове про задоволення позовних вимог повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Котур М.В. зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування такого немає, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення спору.

Друга Львівська державна нотаріальна контора просить справу розглядати без участі її представника. У вирішенні справи покладається на розсуд суду.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що ОСОБА_14 є донькою ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звертаючись до суду із вказаним позовом вказувала на те, що має право на спадщину після смерті своєї матері, яка виступала спадкоємцем щодо майна, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 її сина, ОСОБА_11 , який є її братом. У зв`язку із цим, просила встановити факт прийняття спадщини її матір`ю після смерті її сина та брата позивачки, оскільки після його смерті, спадкоємцями першої черги на його майно були дружина брата ОСОБА_6 , його донька ОСОБА_2 та мати позивачки ОСОБА_7 , однак остання, внаслідок допущеної нотаріусом помилки, не змогла прийняти спадщину, проте прийняла її фактично, оскільки постійно проживала, до дня смерті разом зі своїм сином спадкодавцем ОСОБА_5 .

За умови встановлення цього факту, вважала, що нотаріусом безпідставно видано відповідачці ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на спадщину в цілому, а не у відповідній частині.

Судом також встановлено, що предметом спору є нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи також убачається, що будинок зведено на земельній ділянці, яка передана з цією метою ОСОБА_5 у відповідності до рішення виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих від 7 липня 1954 року, а право власності на нього оформлено на підставі рішення виконкому Залізничної районної адміністрації за № 286 від 13 червня 1989 року та підтверджено свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок, виданим 4 вересня 1989 року районною адміністрацією.

Згідно із пунктом 5 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Як роз`яснено в абзацах другому та третьому пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У раз і відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Оскільки спірна спадщина відкрилась у 1981 році, тобто до дати набрання чинності ЦК України, судом першої інстанції під час розгляду цієї справи вірно застосовано положення ЦК УРСР.

Виходячи із системного аналізу положень Розділу VII ЦК УРСР до складу спадщини входить сукупність прав та обов`язків, носієм яких був спадкодавець і які переходять до його спадкоємців після відкриття спадщини.

Встановивши, що ОСОБА_5 земельна ділянка площею 600 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 була надана під будівництво житлового будинку, однак до дня своєї смерті будівництво спірного житлового будинку ним завершено не було, таке до цього часу в експлуатацію не було введено, а право власності на нього оформлено після його смерті, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що мати позивачки ОСОБА_7 не могла прийнята цей будинок у спадщину після смерті свого сина ОСОБА_5 , оскільки такий не увійшов до складу спадщини, через неналежність його на праві власності останньому на момент його смерті, обґрунтовано відмовивши у задоволенні цієї позовної вимоги.

Оскільки позовна вимога про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом є похідною та такою, що випливає з позовної вимоги про встановлення факту, у задоволенні якої відмовлено судом, судом також вірно відмовлено у задоволенні і цієї позовної вимоги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції також виходив з пропуску позивачем позовної давності.

Проте виходячи з вимог статті 73 ЦК УРСР (статті 261 ЦК України) позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18).

Таким чином, встановивши відсутність порушення прав позивача, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про можливість відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.

У зв`язку із цим, посилання на цю підставу слід виключити з мотивувальної частини оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки висновки суду першої інстанції щодо застосування позовної давності в даному спорі суперечать нормам матеріального права, тобто судом першої інстанції застосовано закон, який не підлягав до застосуванню, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду зміні в цій частині шляхом виключення з оскаржуваного рішення посилання як на підставу відмови у задоволенні позову, на наслідки спливу позовної давності.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п. п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 червня 2019 року змінити, виключивши із рішення посилання на вимоги ст. 73 ЦК України в редакції 1963 року та вимоги ст. ст. 256, 262 ЦК України в редакції 2004 року, з підстав викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.