Справа № 462/2560/19 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/668/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.

секретаря: Сеньків Х.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 січня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні власністю.

В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням уточнення позовних вимог, покликається на те, що згідно договору дарування від 27 вересня 2017 року є власником 1/4 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,3 кв. м., яка складається з двох житлових кімнат площею 32,2 кв. м та кухні зі всіма комунальними вигодами, а власником 1/2 частини вказаної квартири є ОСОБА_1 . В січні 2018 року їй стало відомо, що у квартирі без будь-яких правових підстав проживають відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з двома дітьми, хоча їм на праві приватної власності належить по 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , де вони і зареєєстровані. Зазначає, що вселивши відповідачів у квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 протиправно позбавила її права на користування квартирою. Оскільки ОСОБА_1 не є власником всієї квартири, вона не мала права розпоряджатися в цілому нею на свій розсуд. З наведених підстав просить зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виселити з квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 січня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 не вселяти без згоди ОСОБА_3 будь-кого у квартиру АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 768 грн.40 коп.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт стверджує, що на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2004 року є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 25 липня 2018 року за № 27197594, їй належить 1/4 частина вказаної квартири. Таким чином ОСОБА_1 належить 3/4 частини вказаної квартири, що становить 38,5 кв. м., відтак вона має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують те, що відповідачі не допускають позивача до квартири та чинять їй перешкоди у користуванні такою. Відповідачі не забезпечені житлом, оскільки квартира АДРЕСА_2 була відчужена шляхом укладення договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим відповідачі проживають у квартирі АДРЕСА_1 на підставі договору безоплатного користування частиною квартири, яка належить ОСОБА_1 . Просить врахувати те, що вона неодноразово пропонувала ОСОБА_3 сплатити кошти за 1/4 частину квартири, що належить їй на праві власності, однак позивач не погоджується з жодними умовами та не йде на компроміси, хоча проживає у квартирі АДРЕСА_3 , 1/2 частина якої їй належить. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол), Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України)

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_3 належить на праві приватної власності 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 27.09.2017 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 27.09.2017 року та не оспорюється сторонами по справі.

Як вбачається з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого ЛОДК БТІ та ЕО від 27.01.2005 року ОСОБА_1 є власником 1/2 частки у квартирі АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від 11.06.2004 року, а з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.07.2018 року за ОСОБА_1 зареєстровано на праві власності 1/4 частка спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

А відтак, ОСОБА_1 належить 3/4 частки у квартирі АДРЕСА_1 , позивачці ОСОБА_3 належить 1/4 частка цієї квартири, які є співвласниками цієї квартири, розмір належної їм частки у праві власності визначений, в натурі їх часки не визначені.

Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частини 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , частки яких відповідно становлять 3/4 та 1/4, користування спірною квартирою повинно здійснюватися за їхньою взаємною згодою, і позивачка, будучи власником 1/4 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , має право на користування цією квартирою, а також вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права власності.

ОСОБА_3 ствердила, що не давала згоди на вселення у спірну квартиру відповідачів, між нею та ОСОБА_1 , як співвласниками спірної квартири, всупереч вимогам ч.1 ст. 358 ЦК України, не було досягнуто згоди та вселення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у спірну квартиру.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вірно зазначив в оскаржуваному рішенні, що проживання відповідачів у спірній квартирі, які є членами сім`ї співвласника, позивача по справі ОСОБА_3 , і які вселилися у спірну квартиру без її згоди і проживають у спірній квартирі, перешкоджає їй у реалізації нею права власності у повному обсязі, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у спірній квартирі не зареєстровані, а зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 , що також не заперечувалось сторонами.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував Інформаціюз державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.01.2019 року, з якої вбачається, що співвласниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , таким чином відповідачі житлом забезпечені.

Суд першої інстанції вірно зазначив, вважає, що відповідачі забезпечені житлом, мають постійну реєстрацію у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить їм на праві власності, а тому і права дітей ОСОБА_7 , співвласника цієї квартири, та ОСОБА_9 не будуть порушені, які відповідно до вимог ст. 17 СК вони мають проживати зі своїми батьками.

Відчуження квартири АДРЕСА_2 відбулося 02.10.2019 року, тобто, під час розгляду даного позову Залізничним районним судом м. Львова, справа перебувала в провадженні суду з 17.04.2019 року, а відтак доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідачів іншого житла не заслуговують на увагу, і не спростовують висновків суду про підставність позову.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачі відчуживши квартиру АДРЕСА_2 ще 02.10.2019 року під час розгляду даної справи судом першої інстанції, суд першої інстанції про це не повідомили, копію договору купівлі продажу долучили лише до апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що права позивачки підлягають захисту шляхом зобов`язання ОСОБА_1 не вселяти без згоди ОСОБА_3 будь - кого у квартиру АДРЕСА_1 , а також шляхом виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 зі спірної квартири, які вселилися в квартиру без згоди іншого співвласника ОСОБА_3 .

Такий висновок суду першої інстанції є обгрунтованим тим, що відповідач ОСОБА_1 , вселяючи відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та їх дітей без згоди іншого співвласника квартири ОСОБА_3 , порушила її права та законні інтереси, а відтак такі підлягають захисту саме у такий спосіб.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин ст. 361 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки спір виник з приводу користування квартирою, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а не з приводу розпорядження цією квартирою.

Безпідставними та необгрунтованими є доводи апелянта про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 26.04.2019 року, в той час, як дана справа перебувала у провадженні Залізничного районного суду м. Львова, був укладений договір безоплатного користування частиною квартири, за умовам якого позичкодавець ОСОБА_1 передає, а позичкоодержувач ОСОБА_5 , приймає в строкове безоплатне користування 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 , оскільки частка співвласника ОСОБА_1 у квартирі, що є у спільній частковій власності не виділена в натурі, укладення такого договору суперечить ч.1 ст. 358 ЦК України, згідно з якою право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а ОСОБА_3 , як співвласник 1/4 частки у праві власності на спірну квартиру, такої згоди не давала.

Слід звернути увагу і на те, що договір безоплатного користування частиною квартири, укладений 26.04.2019 року, не був долучений апелянтом в суді першої інстанції, такий долучено лише до апеляційної скарги.

Крім цього, як вбачається з договору безоплатного користування частиною квартири від 26.04.2019 року, такий не підписаний його сторонами, так як у договорі відсутній підпис позичкоодержувача ОСОБА_5 .

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_3 належить значно менша частка у праві спільної часткової власності не спростовують висновків суду першої інстанції про підставність позову, оскільки вона, як власник має право на володіння, користування та розпорядження належною їй часткою, яка в натурі не виділена, а відтак вправі користуватися в цілому спірною квартирою.

Як вбачається з повної заяви та поданої ОСОБА_3 позовної заяви в порядку ст. 49 ЦПК України, позивачка зазначила відповідачем ОСОБА_7 , 2004 року народження, яка є неповнолітньою, і яка проживає разом з батьками у квартирі АДРЕСА_1 , і яка, як вважає позивачка, підлягає виселенню зі спірної квартири разом з іншими членами її сім`ї.

Зважаючи на те, що відповідачами у даній справі є батьки неповнолітньої ОСОБА_7 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які згідно закону є її законними представниками, залучення її як, відповідача у справі, не суперечить чинному законодавству, і не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13.08.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Мельничук О. Я.