ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

05 серпня 2020 року

м. Харків

Справа № 642/5577/18

Провадження № 22-ц/818/17/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач : ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 02 грудня 2019 року, постановлене суддею Пашнєвим В.Г., в залі суду в м. Харків,

встановив :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який у подальшому уточнила та остаточно просила визнати за нею право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,6 м2, яка була придбана у шлюбі із ОСОБА_3 за її особисті кошти, але оформлена на його ім`я за договором купівлі-продажу від 16.12.2004 р., посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Г.І., реєстровий номер 16382, а також просила вирішити питання щодо судових витрат.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що приблизно у 2001-2002 роках вона познайомилась зі ОСОБА_3 . Він жив на квартирі, бо грошей купити собі житло у нього не було і він ніде не працював. Доки він шукав роботу, у нього накопичилось багато боргів. Адже потрібно було платити за оренду квартири, харчі, одяг, ліки і т.д. У них склалися з ним добрі стосунки. У березні 2004 року він попросив її позичити йому близько 5 000 грн., щоб виплатити борги. Зазначає, що на той час заробляла собі на життя, виїжджаючи на закупівлю товарів народного вжитку за межі України, привозила та продавала їх в Україні. Вказані обставини можуть підтвердити свідки. Вказує, що позичила ОСОБА_4 5 000 грн., після чого він 13 квітня 2004 року влаштувався на роботу, підтвердженням чого є Трудова угода № 209 від 13 квітня 2004 р., укладена між ОСОБА_3 та Харківською вагонною дільницею № 1 Пасажирської служби Південної залізниці Державної адміністрації залізничного транспорту «Укрзалізниця». Його заробітку хватало лише на харчі та щомісячне часткове погашення наданої мною позики. Оскільки у них не було свого помешкання, не було коштів на купівлю власного житла, вона звернулась до своїх батьків з проханням позичити кошти для купівлі квартири. Вказує, що запропонували дуже добрий варіант - продавець терміново продавав свою квартиру, яка після заливу зверху потребувала капітального ремонту, значно дешевше, ніж середня вартість таких квартир на той час. Щоб ця квартира не була продана комусь іншому, її батько особисто зустрічався з продавцем, мав якусь домовленість, але про подробиці їй не казав. Взнавши, що вона із ОСОБА_5 подали документи на реєстрацію шлюбу, він 05 грудня 2004 року позичив їй кошти в еквіваленті 9 000 доларів США і сказав, щоб вона терміново купила цю квартиру, що продавець підготує документи і довго чекати не буде. Зазначає, що видала батькові розписку від 05 грудня 2004 р. про отримання позики екв. 9 000 доларів США для купівлі квартири. Але продавець ще деякий час збирав необхідні довідки для оформлення нотаріусом договору, вчиняв ще якісь дії, і був готовий оформити договір лише 16 грудня 2004 р. До цього вона із ОСОБА_3 11 грудня 2004 року зареєстрували шлюб, підтвердженням чого є довідка № 795-9-3-71, видана 11.12.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. аркова, актовий запис № 457. З бланками Свідоцтв про шлюб чи про одруження у той час була критична ситуація, а тому видавались лише довідки, про що свідчить ще одна довідка № 1597, здана 11.12.2004 р. тим же відділом РАЦС. Вказує, що довіряла своєму чоловікові, і вона не заперечувала, щоб він формально оформив квартиру на своє ім`я, оскільки він став її чоловіком, а вона

здала паспорт на обмін у зв`язку зі зміною прізвища на ОСОБА_6 . Без паспорта вона не мала можливості оформити квартиру або її частину на себе, а продавець квартири не міг чекати. Батькові ОСОБА_3 сподобався своєю порядністю та повагою де старших. Після купівлі квартири її оформлення під заставу чи іпотеку батько не вимагав. 16 грудня 2004 року вона надала чоловікові позичені у батька ОСОБА_7 кошти, і він виступив покупцем та уклав договір купівлі-продажу квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який був посвідчений 16.12.2004 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Г.І., реєстровий номер 16382. Згідно витягу про реєстрацію права власності № 6119147, виданому 04.01.2005 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», за ОСОБА_3 було зареєстроване право власності на цю квартиру. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.10.2018 р. № 141003564 в реєстрі прав власності на нерухоме майно міститься архівний запис про зазначену квартиру - реєстраційний номер майна - 7902420, право власності належить ОСОБА_3 на підставі вищезазначеного нотаріально посвідченого договору, дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 04.01.2005 р. Отже, квартиру було придбано за її особисті кошти, позичені нею особисто у свого батька ще до укладення шлюбу. Цей факт також може бути підтверджений свідками. Крім того це вбачається зі змісту розписки, яку вона надала батькові. Строк повернення позики був визначений 05 грудня 2014 року. Як під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_3 , так і після розлучення з ним батько не вимагав від неї повернення позики достроково, батько з матір`ю жили самодостатньо. Навпаки, чоловік ОСОБА_3 на початку 2012 року звертався до батька позивачки з проханням надати позику для будівництва будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки, а 18 грудня 2012 року було ухвалене рішення суду про розірвання шлюбу із ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу, батько позивачки дуже переживав за неї і тяжко захворів. Вказує, що вона багато своїх коштів витратила у 2013 році на його лікування - батько перебував на стаціонарному лікуванні і в Дергачівській районній лікарні, і в Харківській обласній лікарні. Але у грудні 2013 року її батько помер. Отже, квартира фактично оплачена її особистими коштами. Отже ця квартира фактично повинна належати їй особисто. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 обидва були зареєстровані в цій квартирі. Вона зареєстрована в ній до цього часу. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2012 року по справі № 2024/4686/12 шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було розірвано. Останній продовжував бути зареєстрованим у цій квартирі, але фактично мешкав вже з іншою жінкою за іншою адресою. Всі комунальні послуги після розірвання шлюбу вона сплачувала самостійно і за себе, і за ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_3 , продовжуючи бути зареєстрованим у квартирі, не надавав їй коштів для сплати своєї частини комунальних послуг. У 2015-2016 роках вона за свої кошти замовила та провела капітальний ремонт квартири, самостійно утримує її в належному стані. Підстав для подання позову про поділ майна подружжя не було, оскільки її права нічим не були порушені, вона жила і користувалась квартирою безперешкодно, ОСОБА_3 неодноразово переконував її у тому, що він переоформить на неї зареєстроване на нього право власності на квартиру, як тільки зробить ремонт у побудованому ним новому будинку по АДРЕСА_2 (до речі, саме той будинок, на будівництво якого до розірвання шлюбу зі мною ОСОБА_3 потрібні були кошти і він звертався з цього приводу до мого батька), зніметься з реєстрації у квартирі та зареєструється у будинку. Для переконливості він передав їй всі оригінали правовстановлюючих документів на квартиру та технічний паспорт, жодних дій, які б могли свідчити про можливе порушення її прав, щодо квартири не вчиняв. ІНФОРМАЦІЯ_2 її колишній чоловік ОСОБА_3 помер. На момент смерті він був зареєстрований у зазначеній квартирі, і був знятий з реєстрації вже після смерті. Влітку 2018 року вона звернулась до приватного нотаріуса ХМНО Товстолужської О.В. з приводу отримання Свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Розраховувала, що отримає таке Свідоцтво на всю квартиру. Або якщо таке свідоцтво буде оформлено лише на 1/2 частину квартири, то на іншу 1/2 частину вона подасть позов до суду. Але нотаріус взагалі відмовив у вчиненні нотаріальної дії, повідомивши, що її колишній чоловік заповів квартиру своїй доньці ОСОБА_2 , не зважаючи на те, що вона була придбана за особисті кошти позивача, позичені у батька. Після подання заяви нотаріусу їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на квартиру з тих причин, що на момент смерті чоловіка вони були розлучені. Проте, вона з ОСОБА_3 були подружжям на час купівлі квартири. До відмови нотаріуса та одночасно до моменту отримання у нотаріуса інформації про наявність заповіту ОСОБА_3 підстав вважати, що її права порушені не було. Смерть її колишнього чоловіка ОСОБА_3 без переоформлення на неї права власності на квартиру, а також складення ним заповіту на квартиру на ім`я його доньки є обставинами, які порушують її права.

13.03.2019 року відповідачем ОСОБА_2 подано зустрічний позов.

В обґрунтування зустрічного позову відповідачка посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . За життя він залишив заповіт, посвідчений 09.03.2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Товстолужською О.В. за реєстровим № 351, яким заповів у складі іншого майна і спірну квартиру в цілому.

Спадщину вона прийняла шляхом подачі заяви про прийняття спадщини.

Спадкове майно (відносно якого виник спір про право) складається з двокімнатної квартири житловою площею 28,6 кв.м. загальною площею 50,6 кв.м. розташованої у місті Харкові АДРЕСА_1 , яка належить спадкодавцю згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 16 грудня 2004 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мороз Г.1. за реєстровим № 16382.

Право власності на нерухоме майно зареєстроване за спадкодавцем КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 04.01.2005 року за реєстровим № 7902420, запис № В-13815 в книзі 1, що підтверджено витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 6119147 від 04.01.2005 року.

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 (колишня дружина) утримує у себе оригінали правовстановлюючих документів (договір купівлі-продажу, технічний паспорт на квартиру), що позбавляє її можливості оформити спадщину на спірну квартиру у нотаріуса.

Вказує, що батько перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 11.12.2004 року, шлюб зареєстровано у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції за актовим записом №457 .

Шлюб розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Харкова 18.12.2012 року.

Цю обставину вона не заперечує і визнає, що квартира розташована у АДРЕСА_1 , придбана її батьком в період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , а тому за нею може бути визнане право власності на Ѕ частину квартири (частка подружжя).

Вважає, що право власності на іншу 1/2 ч. квартири повинно бути визнане за нею.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 02 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку двокімнатної квартири житловою площею 28,6 кв.м., загальною площею 50,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності- задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку двокімнатної квартири житловою площею 28,6 кв.м., загальною площею 50,6 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Скасовано заходи забезпечення позову, що вжиті на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Харкова від 07.11.2018 року, а саме: арешт на квартиру АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_3 ( і.п.н. НОМЕР_1 ) на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мороз Г.І. 16.12.2004 року, реєстровий номер 16382, із забороною вчинення реєстраційних дій щодо речових прав на квартиру АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_3 ( і.п.н. НОМЕР_1 ).

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення зустрічного позову та постановити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_7 в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Посилалася на те, що суддя Пашнєв В.Г. вчинив дії, які порушують її права, передбачені ст. 43 ЦПК України, на надання доказів, якими в тому числі були показання свідків. Вказує також на упередженість та необ`єктивність судді Пашнєва В.Г., оскільки рішенням ВККС України від 19 липня 2018 року суддя Пашнєв В.Г. визнаний таким, що не відповідає займаній посаді. Зазначає, що вона втратила довіру до зазначеного судді не могла довіряти йому вирішення спору у вказаній цивільній справі і подальший розгляд даної справи вважала порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Апелянт вказує, що неодноразово заявляла відводи головуючому судді Пашнєву В.Г, однак, у їх задоволенні було необґрунтовано відмовлено. Посилається на те, що в рішенні суду не відображені обставини, які свідчать про відсутність доходів у ОСОБА_3 за 4-річний період до укладення попереднього договору та договору купівлі-продажу квартири. Вказує, що суд першої інстанції помилково посилався на підроблену біографічну довідку, як належний доказ того, що ОСОБА_3 працював до укладення договорів. Вказує, що матеріали справи містять достатньо належних та допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана за власні кошти апелянта, які вона отримала у позику від свого батька до укладення шлюбу. Судом першої інстанції не була надана належна правова оцінка звіту про незалежну оцінку вартості квартири станом на 16.12.2004 рік. Зазначає, що свідки, які були допитані в судовому засіданні підтвердили обставини, на які посилалася позивач за первісним позовом, однак судом першої інстанції не було надано їм належної оцінки та не враховано при постановленні рішення.

ОСОБА_1 оскаржує рішення лиши в частині відмови у задоволенні її позовних вимог щодо визнання за нею права власності на спірну квартири в цілому, та у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , у зв`язку із чим рішення суду колегією суддів переглядається лише в цій частині.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_7 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково первісні позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі, а тому належить подружжю на праві спільної сумісної власності. ОСОБА_1 не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу та 1/2 частка квартири належить ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , як його частка в спільному майні подружжя.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає занеобхідне зазначити наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.12.2004 року позивач ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_8 ) та ОСОБА_3 уклали шлюб, про що у Ленінському відділі реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції зроблено актовий запис № 457.

18.12.2012 року рішенням Ленінського районного суду м. Харкова по справі № 2024/4686/12-ц шлюб між ними розірвано.

Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі з позивачкою ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 16.12.2004, зареєстрованого в реєстрі за № 16382, придбав квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

За заповітом від 09.03.2018 року, зареєстрованим в реєстрі за № 351 Харківського міського нотаріального округа Харківської області Товстолужською О.В., ОСОБА_3 заповів ОСОБА_2 у складі іншого майна і спірну квартиру в цілому.

З відповіді Приватного нотаріуса Товстолужської О.В. від 14.11.2018 року вбачається, що за спадковою справою, ОСОБА_1 не є спадкоємцем після ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому як на час відкриття спадщини не перебувала в шлюбі зі спадкодавцем.

Проте, їй роз`яснено, що вона має право оформити право власності на 1/2 частку вищезазначеної квартири, що була придбана її чоловіком у період зареєстрованого шлюбу.

Крім того, ОСОБА_8 у заяві від 16.12.2004 року надає згоду чоловіку, на покупку квартири ОСОБА_3 , що знаходиться в АДРЕСА_4 за суму та на умовах на його розсуд.

Статтею 57 СК України визначений перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. До нього, зокрема, належить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, тощо.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження№ 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

ОСОБА_7 посилається на те, що квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 була придбана нею, за кошти, які вона отримала від свого батька до шлюбу із ОСОБА_3 , у зв`язку із чим вказана квартира належить їй вцілому.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності, згідно якого, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже за змістом положень 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів обставин, на які посилається ОСОБА_1 .

Так, дійсно, в матеріалах справи міститься копія розписки від 05 грудня 2004 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 взяла в борг у свого батька грошові кошти у розмірі еквівалентному 9000 доларів для покупки квартири та зобов`язується повернути вказані кошти у строк до 05 грудня 2014 року.

Між тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана саме за запозичені нею кошти та що спільні сумісні кошти подружжя не витрачалися на повернення цього боргу.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_8 (після укладення шлюбу ОСОБА_6 ) при укладенні договору купівлі-продажу від 16.12.2004 року надала чоловіку ОСОБА_3 , згоду на покупку спірної квартири за суму та на умовах на його розсуд, про що склала відповідно заяву. (том 1, а.с 152)

При цьому ані із змісту вказаної заяви, а ні зі змісту зазначеного договору не вбачається, що квартира набувається за кошти, належні особисто ОСОБА_7 .

Апелянт вказує, що купівля квартири відбувалася у два етапи - за попереднім договором від 07 грудня 2004 року укладеним між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на її ім`я з 72 % частиною оплати вартості та за основним договором на ім`я ОСОБА_3 з 28 % частиною оплати її вартості.

ОСОБА_7 звертає увагу на те, що вартість спірної квартири була набагато вищою ніж та, що зазначена у договорі купівлі-продажу від 16.12.2004 року. Розрахунки були проведені при укладенні попереднього договору від 07.12.2004 року, стороною якого вона була, за умовами якого ОСОБА_9 зобов`язалась продати, а ОСОБА_8 купили спірну квартиру за 13500 грн.. враховуючи, що сума забезпечення виконання зобов`язання в розмірі 34 450 грн. сплачується ОСОБА_8 ОСОБА_9 (том 1, а.с 100)

Між тим, матеріали справи містять лише не посвідчену копію першого аркуша договору, яка не містить підписів сторін, не дозволяє ідентифікувати яким нотаріусом цей договір був посвідчений, та чи був взагалі укладений.

Отже цей доказ не може бути прийнятий до уваги судом.

Той факт, що згідно звіту про незалежну оцінку від 18.04.2019 року станом на 16.12.2004 рік вартість спірної квартири становила 56 774,20 грн. не спростовує висновків суду, оскільки згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Доводи апелянта про те, що вона не мала змоги укласти договір купівлі-продажу від свого імені, оскільки не мала паспорту і їй було відмолено нотаріусом у посвідченні договору спростовуються матеріалами справи, оскільки відповідно до заяви про надання згоди ОСОБА_1 своєму чоловікові ОСОБА_3 на покупку квартири, посвідчену приватним нотарусом ХМНО Мороз Г.І, 16.12.2004 року особу ОСОБА_8 ( ОСОБА_1 ) встановлено за паспортом. (том 1, а.с 152)

Докази, на які посилається позивач не є достатніми для беззаперечного висновку про те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 наголошує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 мав кошти на придбання спірної квартири.

Між тим, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя закон покладає саме на ОСОБА_7 , оскільки саме вона ці обставини оспорює.

ОСОБА_1 посилається на показання свідків, які підтвердили, що ОСОБА_3 не мав коштів на придбання квартири. Між тим, показання свідків з цього приводу не можна вважати такими, що носять об`єктивний характер, оскільки вони викладали лише власну оцінку майнового стану ОСОБА_3 з огляду на його спосіб життя.

Доводи апелянта про те, що біографічна довідка на колишнього працівника ОСОБА_3 , видана начальником відділу кадрів виробничого підрозділу «Харківська вагонна дільниця» філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» від 22 березня 2019 року містить неправдиві відомості спростовуються листом заступника начальника Харківської вагонної дільниці наданого на виконання ухвали суду від 20 травня 2019 року. (том 1 а.с 204)

З вказаного листа вбачається, що відомості зазначені у біографічній довідці від 22 березня 2019 року щодо трудової діяльності з червня 1999 року по січень 2015 року ОСОБА_3 , відповідають записам, внесеним до його трудової книжки НОМЕР_2 . (том 2, а с. 75-76)

ОСОБА_1 звертає увагу на показання свідків, в присутності однієї з яких та продавця квартири батько ОСОБА_7 передавав їй гроші для придбання спірного нерухомого майна, ці обставини передували укладенню попереднього договору від 07.12.2004 року.

Між тим, факт укладання попереднього договору від 07 грудня 2004 року, той факт, що квартира була придбана за іншою ціною ніж та, що зазначена в договорі купівлі-продажу від 16.12.2004 року, той факт, що квартира була придбана за її особисті, або запозичені кошти залишилися недоведеними ОСОБА_7 .

Колегія суддів вважає, що покази свідків не спростовують того факту, що квартира була придбана сторонами у період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. За таких обставин вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру в цілому.

Щодо задоволення зустрічної позовної вимоги ОСОБА_2 колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із заповіту, посвідченого 09.03.2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Товстолужською О.В. за реєстровим № 351, померлий ОСОБА_3 заповів спірну квартиру в цілому своїй доньці ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною першою статті 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість зустрічних вимог ОСОБА_2 .

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Оскільки той факт, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя не спростований, то 1/2 частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 входить до складу спадщини ОСОБА_3

ОСОБА_1 не заперечує, що утримує оригінали правовстановлюючих документів на спірну квартиру та не визнає за ОСОБА_2 право на спадкування 1/2 частини спірної квартири. Вказане є перешкодою у оформленні права ОСОБА_2 на спадщину після смерті батька.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони зводяться до припущень, переоцінці доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці, не спростовують висновків суду та не впливають на правильність ухваленого судового рішення.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо заперечень апелянта на ухвали суду про відмову у задоволенні відводів головуючому суддів Пашнєву В.Г. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 126 Конституції України передбачено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 126 Конституції України підставами для звільнення судді є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.

Спеціальним законодавством, що визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд є Закон України «Про судоустрій та статус суддів».

За змістом пункту 1 частини п`ятої статті 48 вказаного Закону незалежність судді забезпечується, з-поміж іншого, особливим порядком його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення і припинення повноважень.

Згідно з частиною четвертою статті 126 Конституції України судді обіймають посади безстроково, крім суддів Конституційного Суду України та суддів, які призначаються на посаду судді вперше.

Відповідно до вимог статті 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п`ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Частинами третьою, п`ятою статті 116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням Вищої ради юстиції після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України «Про Вищу раду юстиції». На підставі подання Вищої ради юстиції Верховна Рада України приймає постанову про звільнення судді з посади.

Відповідно до частини третьої статті 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ (стаття 125 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

На даний час суддя Ленінського районного суду Пашнєв В.Г. не звільнений з займаної посади судді, його повноваження не припинені, отже справа вирішена повноважним судом.

Частиною 1 статті 367 ЦК Українипередбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд прийшов до висновку, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати відповідача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 02 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна