П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2020 року м. Київ

Справа № 22-9344 Головуючий у1-й інстанції - П`ятничук І. В.

Унікальний № 759/12425/18 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення в житлове приміщення по місцю реєстрації і зобов`язання не чинити перешкоди у вселенні і користування житлом та

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем реєстрації,-

у с т а н о в и л а:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 пред`явив в суд позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення в житлове приміщення по місцю реєстрації і зобов`язання не чинити перешкоди у вселенні і користування житлом, в якому просив вселити його в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкод у вселенні і подальшому проживанні у цій квартирі. (т. 1, а.с.1-3).

Позов було обґрунтовано тим, що з 1971 року позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 та за час спільного життя вони набули відповідне майно, зокрема спірну квартиру, яку 17 квітня 2000 року він відчужив своїй дочці ОСОБА_2 . Однак позивач залишився зареєстрованим у спірній квартирі, де також проживає ОСОБА_3 , яка, не будучи власником квартири, чинить йому перешкоди у вселенні і користуванні квартирою

У серпні 2018 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем реєстрації, в якому просила визнати позивача таким, що втратив право користування зазначеною квартирою та зняти його з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

Позов обґрунтовувала тим, що її батько ОСОБА_1 відчужив їй вказану квартиру, в якій вона і проживає, при цьому за умовами договору ОСОБА_1 зобов`язався знятися із реєстрації у цьому житлі. Вказувала, що ОСОБА_1 звільнив квартиру після її продажу і не проживає у ній, проте не знявся з реєстрації, а вона самостійно несе витрати з експлуатації та ремонту квартири, через що у неї виникають проблеми зі сплати надмірних комунальних послуг і таким чином порушуються її права.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття його з реєстраційного обліку за цією адресою.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити повністю, а його первісні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (т.2, а.с.18-24).

Справа вже була предметом апеляційного розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог. Суд визнав ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верхового Суду від 27 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 червня 2020 року вказану справу призначено до розгляду у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: ОСОБА_1 та його представників, адвокатів Пащенка В. М. та Рожкової Н. В., які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити; представника ОСОБА_2 , адвоката Дадіверіної Л. І., та представника ОСОБА_3 , адвоката Мостовенка Ю. В., які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

На підставі договору купівлі-продажу від 17 квітня 2000 року ОСОБА_1 відчужив своїй дочці ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , у якій зареєстроване його місце проживання починаючи з 21 серпня 2001 року.

Відповідно до відомостей актів обстеження ОСББ «Дніпро СБ» від 29 вересня 2017 року, від 26 грудня 2017 року, від 02 квітня 2018 року, від 10 липня 2018 року, ОСОБА_1 в спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, його особистих речей в квартирі немає.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що встановленими під час розгляду справи обставинами відсутності ОСОБА_1 за місцем реєстрації понад встановлені ЖК УРСР та ЦК України строки без поважних причин, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Суд вказав на суперечливість посилань ОСОБА_1 , покладених в основу поданого ним позову, з огляду на те, що він не заперечував факту свого переїзду 07 серпня 2017 року з усіма речами до іншої квартири АДРЕСА_2 , яку він у позовній заяві називає своєю та за яку він сплачував комунальні послуги. Суд першої інстанції також зазначив, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що у вказаний ним період йому чинилися перешкоди зі сторони відповідачів, а також того, що він покинув спірну квартиру не добровільно. Натомість, доводи ОСОБА_2 стосовно того, що ОСОБА_1 , переїхавши проживати до іншої жінки, обрав, відповідно, інше місце проживання, ним не спростовані.

Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд Верховний Суд у своїй постанові висловив наступні вказівки для суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд, вказуючи про те, що ОСОБА_1 не спростовано доводи ОСОБА_2 та не доведено, що він виселився зі спірної квартири під примусом, а відповідачі по справі чинять йому перешкоди у користуванні житлом, не дослідив, чи відповідає горище, у якому тимчасово проживав ОСОБА_1 , критеріям житлового приміщення, та не встановив, чи може вважатись добровільною відсутність ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання з урахуванням того, що із горища він на деякий час переїхав до квартири по АДРЕСА_3 .

Отже для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом, має оцінюватися пропорційність застосування такого заходу з урахуванням порушення права останнього на житло та встановленням відсутності недобросовісності у діях ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що можуть призвести не лише до втрати ОСОБА_1 права на користування житлом, а й позбавити його такого права взагалі.

За правилом ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

При перевірці висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги та вказівок Верховного Суду, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Відповідно ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У даній справі під час нового апеляційного розгляду у порядку, визначеному ч. 3 ст. 367 ЦПК України було досліджено у якості нових доказів: копію витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 січня 2020 року; копію позовної заяви ОСОБА_1 від 27 січня 2020 року про вселення у квартиру (відмінну від спірної); копію ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року про відкриття провадження у справі № 753/1513/20; копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 червня 2020 року; копію договору купівлі-продажу від 17 червня 2020 року; копію довідки про реєстрацію місця проживання особи № 19898452 від 11 листопада 2019 року.

Указані нові докази були досліджені за клопотанням представників відповідачів, які послались на зміну характеру спірних правовідносин у зв`язку з тим, що спірна квартира на даний час продана, а позивач відновив своє право на іншу квартиру, у яку бажає вселитись, про що подав відповідний позов до суду. Сторона позивача не заперечувала проти дослідження нових доказів для встановлення цих обставин.

Згідно з відомостями договору купівлі-продажу від 17 травня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , як продавець, відчужила квартиру АДРЕСА_1 (спірну квартиру) ОСОБА_5 .

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 10998452 від 11 листопада 2019 року ОСОБА_1 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 21 серпня 2001 року по 09 листопада 2019 року, тобто на момент укладання договору купівлі-продажу квартири від 17 травня 2020 року ОСОБА_1 у вказаній квартирі зареєстрованим не був.

Відповідно до витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 червня 2020 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 .

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 , після дослідження нових доказів щодо його права власності на квартиру АДРЕСА_2 та подання ним позову про вселення у означену квартиру, підтвердив апеляційному суду, що подав позов про вселення у квартиру по АДРЕСА_3 , який ще перебуває на розгляді в суді.

Ураховуючи вищевикладене, на час нового апеляційного розгляду спірне житлове приміщення - квартира АДРЕСА_1 , не є власністю та місцем проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тому указані особи не можуть виступати у якості відповідачів за позовними вимогами ОСОБА_1 про вселення у спірну квартиру.

Процесуальне законодавство не дозволяє суду апеляційної інстанції провести заміну неналежного відповідача, оскільки згідно з вимогами ст. 51 ЦПК України таким правом наділений лише суд першої інстанції.

З огляду на таке апеляційний суд доходить висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про вселення, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житлом, пред`явлених доОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відсутні.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14, №6-119цс14 та №6-110 цс14.

У даних правовідносинах, оскільки, як вже зазначено вище, на час нового апеляційного розгляду позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не є власником квартири АДРЕСА_1 , її права на вказану квартиру щодо оспорювання наявності у ОСОБА_1 права користування цим житлом не є порушеними.

З огляду на таке, правові підстави для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстрації за місцем реєстрації також відсутні.

Ураховуючи обставини, встановлені під час нового апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні як первісного так і зустрічного позовів.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житлом відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстрації за місцем реєстрації відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 13 серпня 2020 року.

Головуючий А.А. Пікуль

Судді Д.Р. Гаращенко

Т.О. Невідома