ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 серпня 2020 року

м.Харків

справа № 643/11254/19

провадження № 22-ц/818/3309/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія»

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2019 року, постановлене у порядку спрощеного позовного провадження під головуванням судді Букреєвої І.А., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 40 306,14 грн., заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 19 306,14 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., а також судові витрати у розмірі 2 921 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову та вирішити питання судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що судом не враховано ще одного полісу страхування зі страховиком ПрАТ «УПСК». При цьому безпідставним є стягнення суми матеріальної шкоди з винуватця ДТП без залучення страховика ПрАТ «Уніка» до участі у справі. Крім того відповідач вважає, що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки не з`ясовано глибину страждань позивача внаслідок ДТП, вимог розумності та справедливості.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Оскільки, ОСОБА_1 не перебуває у договірних відносинах між ПрАТ «СК «УПСК» та ОСОБА_2 , і жодним чином не може вплинути на виконання сторонами своїх обов`язків, тому не має зазнавати збитків через недобросовісність зазначених сторін. Враховуючи, що ДТП була скоєна з вини ОСОБА_2 , у позивача виникло право вимоги до особи, що завдала шкоду. Наявні підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 19 306,14 грн., моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., а також судових витрат у розмірі 2 921 грн.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 22 лютого 2018 року по пр. Тракторобудівників, 108-Б у м. Харкові відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ 2110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , та автомобіля «Тойота Авенсіс», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував позивач ОСОБА_1 .

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Постановою Московського районного суду міста Харкова від 13 квітня 2018 року ОСОБА_4 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП за фактом ДТП , що сталася 22 лютого 2018 року , внаслідок порушення ним п.13.3 Правил дорожнього руху України (а.с.7).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «УПСК», згідно Полісу №АМ/0288726 (а.с.41).

Відповідно до Звіту № 79/2018 про вартість майна, загальна вартість матеріального збитку, завданого автомобілю «Тойота Авенсіс», реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 19 306,14 грн. (а.с.11-15)

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що шкода, завдана йому внаслідок ДТП, яка сталася 22 лютого 2018 року, підлягає стягненню з відповідача, як з особи, яка визнана винною у цій дорожньо-транспортній пригоді. Вважає, що наявне деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди) відшкодувати шкоду, завдану внаслідок ДТП. У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 19 306,14 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000 грн., витрати на експертне автотоварознавче дослідження у розмірі 1 000 грн. та судові витрати у розмірі 1 921 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 1166, ст. 1167 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Системний аналіз статей 1187, 1188 ЦК України дає підстави для висновку, що факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоду (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом або договором передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при настання страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Матеріали справи свідчать про те, що згідно Полісу №АМ/0288726, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована в ПрАТ «УПСК». Розмір ліміту цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну майну, сторонами погоджено у розмірі 100 000 грн. (а.с.41).

15 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «УПСК» із заявою про виплату страхового відшкодування за наслідками ДТП, яка сталася 22 лютого 2018 року.

Проте у виплаті страхового відшкодування позивачу було відмовлено (а.с.49). Зазначено, що за заявленим фактом було проведено перевірку та встановлено, що 28 липня 2017 року ОСОБА_2 уклав договір цивільно-правової відповідальності із ПрАТ «УПСК» №АМ/0288726. При цьому не повідомив ПрАТ «УПСК» про наявність раніше укладеного договору з ПрАТ «СК «Уніка» за полісом №АК/3539676 від 10 квітня 2017 року, строк дії якого станом на 28 липня 2017 року не закінчився (а.с.58).

Відповідно до п.17.3 ст.17 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхувальник зобов`язаний повідомити страховика про всі діючі договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладені з іншими страховиками, а також, за вимогою страховика, надати інформацію про всі відомі обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику.

Згідно з п.3 ч.1 ст.989 ЦК України страхувальник зобов`язаний при укладенні договору страхування повідомити страховика про інші договори страхування, укладені щодо об`єкта, який страхується. Якщо страхувальник не повідомив страховика про те, що об`єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним.

Оскільки поліс №АМ/0288726 є нікчемним згідно цивільного законодавства, у ПрАТ «УПСК» були відсутні правові підстави для виплати позивачу страхового відшкодування.

Нікчемність договору настає у разі наявності нового договору страхування щодо об`єкту страхування, при цьому вимога щодо особи страховика відсутня, а тому незалежно від особи страховика новий договір страхування щодо уже застрахованого об`єкта є нікчемним в силу закону.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 23.07.2018р. у справі № 761/16781/17 (провадження № 61-8626св18), від 21.11.2018р. у справі № 759/10739/16-ц (провадження № 61-16092св18).

Натомість з матеріалів справи убачається, що на момент настання ДТП, станом на 22 лютого 2018 року, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «ВАЗ 2110», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ «СК «Уніка» за полісом №АК/3539676 від 10 квітня 2017 року.

Доказів того, що ОСОБА_1 звертався до ПрАТ «СК «Уніка» про виплату матеріального збитку, - позивачем суду не надано.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового ліміту на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Лише в разі отримання відмови у виплаті страхового відшкодування з підстав, передбачених ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач може звернутися з позовом до винної особи.

Наявність діючого на час ДТП договору страхування з ПрАТ «СК «Уніка», яка має відшкодувати шкоду в межах страхового ліміту, усуває підстави для покладення обов`язку з відшкодування матеріальної шкоди на застраховану особу.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача матеріальної шкоди, завданої ДТП, яка сталася 22 лютого 2018 року.

При цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до ПрАТ «СК «Уніка» з вимогою про стягнення матеріального збитку.

Доводи апеляційної скарги в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди, спростовують висновки суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 19 306,14 грн. та у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Разом з тим колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., витрат на експертне автотоварознавче дослідження у розмірі 1000 грн., а також судового збору у розмірі 1921 грн. - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відшкодування моральної шкоди та витрат на експертне автотоварознавче дослідження не входить в обов`язок страхових компаній.

Посилання апелянта на те, що стягуючи моральну шкоду з відповідача, судом не з`ясовано глибину страждань позивача внаслідок ДТП, вимог розумності та справедливості, - не приймаються до уваги, з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Оскільки під час розгляду даної справі встановлено факт пошкодження автомобіля позивача внаслідок неправомірних дій відповідача, суд, відповідно до вимог ст. ст.23,1167 ЦК України, обгрунтовано визнав право позивача на відшкодування моральної шкоди за рахунок винної особи у розмірі 5 000 грн.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 19 306,14 грн. слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до відповідача про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 19 306,14 грн. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

При цьому відсутні підстави для перерозподілу судових витрат у справі, оскільки позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги задоволені частково. Сторонами пропорційно сплачений судовий збір.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 19 306,14 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 19 306,14 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина