ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/91/20 Номер провадження 22-ц/814/1827/20Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Лобова О.А., Хіль Л.М.

секретар: Ткаченко Т.І.

за участю: позивача - ОСОБА_1 , представника позивача адв. Богданець Д.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Київського районного суду м. Полтава від 15 червня 2020 року (повний текст складено 15.06.2020 року)
у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання зарахувати на облік військовослужбовців, що потребують поліпшення житлових умов, третя особа: ОСОБА_2 .

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що він з 2014 року проходить військову службу за контрактом у Збройних Силах України, з липня 2015 року призначений на посаду офіцера відділення оперативних чергових ПОВК, є учасником бойових дій, у власності свого житла не має, проживає в орендованій квартирі.
Зазначає, що 18.11.2019 року ним було подано рапорт військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 та голові житлової комісії про зарахування на облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов та включення до списків осіб, що мають право на першочергове отримання житла. Однак, 10.12.2019 року житловою комісією ІНФОРМАЦІЯ_2 прийнято рішення про відмову в постановці на облік. Відтак, вважає, що відповідачем порушено його право на житло.
З урахування наведеного прохав: визнати протиправним та скасувати рішення об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом від 10 грудня 2019 року, в частині відмови в зарахуванні позивача зі складом сім`ї одна особа на облік військовослужбовців та членів їх сімей, що потребують поліпшення житлових умов, у ІНФОРМАЦІЯ_3 з 10 грудня 2019 року, а також включення до списків осіб, що мають право на першочергове отримання житла, як учасника бойових дій, з 10.12.2019 року; зобов`язати житлову комісію ІНФОРМАЦІЯ_2 зарахувати його, зі складом сім`ї одна особа, на облік військовослужбовців та членів їх сімей, що потребують поліпшення житлових умов, у ІНФОРМАЦІЯ_3 з 10 грудня 2019 року, а також включити до списків осіб, що мають право на першочергове отримання житла, як учасника бойових дій, з 10 грудня 2019 року.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 15 червня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання зарахувати на облік військовослужбовців, що потребують поліпшення житлових умов, відмовлено.

З цим рішенням не погодився ОСОБА_1 , який, посилаючись на невідповідність та недоведеність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що право особи на поліпшення житлових умов та включення її до списків осіб, потребуючих поліпшення житлових умов, нормами ст. 34 ЖК УРСР, ст.12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п.2 розділу VI Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, не поставлено у залежність від терміну вислуги на військовій службі.

Зазначає, що Порядок обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, що має вищу юридичну силу, не передбачає додаткових умов для зарахування на відповідний облік, зокрема, і врахування вислуги років на військовій службі.

Відтак, стверджує, що, на його думку, норма матеріального права, на підставі якої місцевим судом було відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову, застосована не вірно, тобто, при вирішенні даного спору застосовані не ті норми матеріального права, які мали бути застосовані до спірних правовідносин.

Зазначає, що позивач не просив забезпечити його житлом, це не є предметом позову. Він прохав лише зарахувати на облік, як особу, що потребує поліпшення житлових умов, розуміючи при цьому, що право на відповідне житло він матиме в порядку черги, відслуживши 20 років у ЗСУ.

Вважає висновок місцевого суду стосовно того, що, якби він орендував неприватизовану квартиру чи квартиру у кооперативному будинку, чи проживав у гуртожитку, то мав би право перебувати на обліку, протиправним, оскільки є необґрунтованим висновок суду, чому він не має відповідного права, проживаючи в орендованій за власні кошти приватній квартирі.

Окрім того, вважає безпідставним посилання в рішенні місцевого суду на положення ст.35 ЖК УРСР.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_4 вказує на законність та обґрунтованість рішення місцевого суду та прохає залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказують, що, згідно ст.12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п.1 розділу VI Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями (затв. наказом МОУ 31.07.2018 року №380), позивач не має права на отримання житла для постійного проживання, оскільки не має вислуги на військовій службі 20 років.

Окрім того, на думку відповідача, ОСОБА_1 штучно погіршив свої житлові умови, а тому, згідно положень ст.35 ЖК, не повинен братися на відповідний облік протягом 5 років.

У судовому засіданні позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали та прохали її задовольнити.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 з липня 2015 року проходить військову службу в Полтавському обласному військовому комісаріаті (а.с.7-10, 15-16).

18 листопада 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 як голови житлової комісії з рапортом (заявою) про зарахування на квартирний облік для поліпшення житлових умов у м. Полтаві зі складом сім`ї одна особа (а.с.14).

Також, установлено, що позивач з 30 грудня 2019 року орендує житло - квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором найму (оренди) житла від 30.12.2019 року (а.с.97-100).

Як убачається з витягу з протоколу №34 засідання об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10 грудня 2019 року, відповідачем було прийнято рішення, згідно якого комісія вважає, що, враховуючи той факт, що капітан ОСОБА_1 має вислугу років в календарному обчисленні до 20 років, підстави для постановки на облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями для постійного проживання, відсутні (а.с.27).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 було правомірно відмовлено в зарахуванні його зі складом сім`ї одна особа, на облік військовослужбовців та членів їх сімей, що потребують поліпшення житлових умов, у Полтавському ОВК з 10 грудня 2019 року, оскільки строк його служби в ЗСУ становить менше 20 років. Окрім того, тривалості його проживання за договором найму (оренди) житлового приміщення не встановлено, так як він проживав в орендованому житлі менше 5 років.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою другою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Однією з гарантій соціального захисту військовослужбовців є право на забезпечення їх та членів їхніх сімей жилими приміщеннями, закріплене частиною першою статті 31 ЖК УРСР, згідно з якою громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством, цим Кодексом та іншими актами законодавства УРСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Відповідно до частини першої статті 9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Потребуючі поліпшення житлових умов члени житлово-будівельних кооперативів, громадяни, які мають жилий будинок (квартиру) у приватній власності, та інші громадяни, що проживають у цих будинках (квартирах), забезпечуються жилими приміщеннями на загальних підставах (стаття 33 ЖК УРСР).

Згідно зі статтею 34 ЖК УРСР такими, що потребують поліпшення житлових умов, визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством. Облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання (стаття 37 ЖК Української РСР).

Статтею 43 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

За змістом п.п.1,3,4 ст.12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.

Як вірно визначено місцевим судом механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців визначає Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 р. N1081.
Згідно з п.22 зазначеного Порядку облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.
Пунктом 23. Порядку передбачено, що для зарахування на облік військовослужбовець подає рапорт на ім`я безпосереднього командира (начальника). До рапорту додаються: довідка з місця проживання про реєстрацію і склад сім`ї; витяг з особової справи військовослужбовця про склад сім`ї; довідка про те, чи перебувають члени сім`ї на квартирному обліку за місцем роботи (у виконавчих органах місцевих рад); документи, що підтверджують право на першочергове та позачергове одержання житла, інші пільги. Інші документи житлова комісія запитує у разі потреби через командира військової частини у відповідних державних органів, установ, організацій, громадян.

Облік осіб, які набули права та потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання врегульовано розділом VI. Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України 31 липня 2018 року N 380 (далі Інструкція).
Згідно з п.1 розділу VI зазначеної вище Інструкції житловими приміщеннями для постійного проживання забезпечуються військовослужбовці та члени їх сімей, які, відповідно до вимог статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", набули права та не забезпечувалися постійним житлом протягом усього часу проходження військової служби і мають календарну вислугу на військовій службі 20 років і більше, зареєстровані в населеному пункті дислокації військової частини, в якій військовослужбовець проходить службу та перебуває на відповідному обліку.

Тобто, з аналізу зазначених норм вбачається, що для забезпечення житловим приміщенням військовослужбовця та члена його сім`ї необхідно дотримання таких вимог: - особа має набути права на забезпечення житлом; - особа не забезпечувалася постійним житлом протягом усього часу проходження військової служби; - особа має календарну вислугу на військовій службі 20 років і більше; - особа зареєстрована в населеному пункті дислокації військової частини.
Пунктом 2 розділу VI зазначеної вище Інструкції передбачено, що військовослужбовці та члени їх сімей визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, відповідно до статті 34 Житлового кодексу Української УРСР.
Потребуючими поліпшення житлових умов також визнаються: військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають в одній квартирі по дві і більше сім`ї незалежно від родинних відносин, та особи різної статі старші за 9 років, крім подружжя (у тому числі, якщо займане ними жиле приміщення складається більш як з однієї кімнати); військовослужбовці з числа осіб з інвалідністю внаслідок війни, визначених у пунктах 11, 12 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та члени їх сімей; члени сімей загиблих, визначені абзацами шостим та восьмим пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; військовослужбовці та члени їх сімей, які були забезпечені житловими приміщеннями на територіях, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, - із урахуванням вимог законодавства України щодо тимчасово окупованих територій.

Місцевим судом вірно визначено, що ОСОБА_1 зареєстрований в населеному пункті дислокації військової частини, не забезпечувався постійним житлом протягом усього часу проходження військової служби.

При цьому, належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи, установлено та не заперечується самим позивачем, що ОСОБА_1 не має календарної вислуги на військовій службі 20 років і більше.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стовно того, що відносно позивача ОСОБА_1 відсутня одна із підстав для забезпечення його житловим приміщенням для постійного проживання як військовослужбовця згідно з п.1 розділу VI Інструкції, а саме вислуга більше 20 років.

Окрім того, як вірно визначено в оскаржуваному судовому рішенні, однією з умов для забезпечення житловим приміщенням військовослужбовця та члена його сім`ї є те, що необхідно набути такого права на забезпечення житлом.
Підстави для набуття такого права зазначені пунктом 2 розділу VI Інструкції, де передбачено, що військовослужбовці та члени їх сімей визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, відповідно до статті 34 Житлового кодексу Української УРСР.
Статтею 34 ЖК України визначено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: 1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок; 2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам; 3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров`я Української РСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок; 4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів; 5) які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності; 6) які проживають у гуртожитках.
Громадяни визнаються потребуючими поліпшення житлових умов і з інших підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

При цьому, матеріалами справи не встановлено жодної з умов, визначених статтею 34 ЖК України, для визнання ОСОБА_3 , таким, що потребує поліпшення житлових умов.

Факт, того, що наразі позивач проживає в орендованій квартирі, колегія суддів оцінює критично, оскільки, матеріалами справи установлено, що ОСОБА_3 орендує квартиру менше року, що не відповідає критерію тривалості, а тому відповідний факт не може бути визначальним для висновку про наявність підстав для застосування до даних правовідносин положень ст.34 ЖК УРСР. Окрім того, вказаний договір оренди від 30.12.2019 року був укладений позивачем саме після отримання оспорюваної відмови відповідача щодо поставлення ОСОБА_3 на відповідний облік.

Також, місцевий суд при вирішенні спору застосував до даних правовідносин положення ст.35 ЖК УРСР, як додаткову підставу щодо висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.

Проте, як убачається з аналізу змісту позову та обставин справи, норми ст.35 ЖК регулюють інші правовідносини, що не стосуються предмету даних вимог та не можуть бути застосовані при вирішенні даного спору.

Однак, невірне посилання місцевого суду на вказані норми права, висновків місцевого суду про наявність підстав для відмови в позові не спростовують, а тому рішення місцевого суду підлягає залишенню без змін, з вирішенням питання про виключення з мотивувальної частини судового рішення посилання на ці норми права.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач не просив забезпечити його житлом, і це не є предметом позову, оскільки ОСОБА_1 прохав лише зарахувати його на облік, як особу що потребує поліпшення житлових умов, колегія суддів оцінює критично, оскільки в оскаржуваному судовому рішенні безпосередньо і надавалася оцінка щодо наявності чи відсутності підстав для постановлення позивача на відповідний облік, та було зроблено висновок про відсутність таких.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтава від 15 червня 2020 року, - залишити без змін.

Виключити з мотивувальної частини рішення Київського районного суду м. Полтава від 15 червня 2020 рокупосилання на нормист.35 ЖК УРСР

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ О.А. Лобов

Л.М. Хіль