Справа № 344/4257/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/256/20
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2019 року під головуванням судді Антоняка Т.М. у м. Івано-Франківськ,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач 18.11.2015 звернулась до нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини за законом, як спадкоємець першої черги.

Після смерті матері вона не змогла зайти в квартиру, оскільки відповідач забрала ключі і не дозволяє їй користуватися квартирою, яка є об`єктом спадкування.

Листом від 13.01.2016 року за № 5/02-14 нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу повідомив її, що за її заявою про прийняття спадщини відкрито спадкову справу № 15/2015 після смерті ОСОБА_4 . В терміни, визначені законом для прийняття спадщини ОСОБА_2 подано заяву про прийняття спадщини за заповітом та додано нею всі необхідні документи для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. У зв`язку з цим видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом стало неможливим.

Згодом їй стало відомо, що 15.05.2014 їхня мати при житті оформила заповіт на її сестру ОСОБА_2 , якій заповіла все своє майно.

Позивач зазначає, що на момент посвідчення заповіту її покійна мати не усвідомлювала значення своїх дій. Зокрема 16.06.2013 мати отримала травму, внаслідок якої втратила свідомість. З 16.06.2013 по 19.06.2013 вона лікувалась в ЦМКЛ, звідки переведена в ОКЛ з діагнозом «забій головного мозку середнього ступеня важкості». Вона була у дуже важкому стані, не впізнавала її, тому посвідчення від імені матері заповіту в цей період є сумнівним, а по стану здоров`я вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

На час складання заповіту ОСОБА_4 виповнився 81 рік. Вона перебувала на обліку в міській поліклініці № 2, періодично проходила курс амбулаторного лікування. На цей час стан її здоров`я значно погіршився, вона погано чула, не дуже добре бачила і потребувала постійного стороннього догляду, (довідка долучена до матеріалів справи). Також, позивач вказує, що заповіт не підписаний померлою ОСОБА_4 та складений з порушенням норм законодавства, якими передбачено, що якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. В заповіті відсутні відомості про те, що були присутні свідки при складанні заповіту.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила визнати недійсним заповіт, посвідчений 15.05.2014 приватним нотаріусом Біланюк С.М., по реєстру № 1104, від імені ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 з наведених вище підстав.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що рішення ухвалено без дослідження обставин справи та без надання належної оцінки таким обставинам.

У судовому рішенні зазначено про договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_4 та її дочкою ОСОБА_5 , згідно умов якого остання бере на себе обов`язок довічного утримання матері і залишає свою дочку ОСОБА_6 , яка бере на себе обов`язки матері.

Проте, суд не дослідив належним чином вказаний договір розірваний він чи ні, коли розірваний, а також, не витребував для дослідження такий договір.

Апелянт також ставить під сумнів те, що заповіт підписано померлою ОСОБА_4 , натомість всі підписи від її імені вчиняла відповідач ОСОБА_2 .

За таких обставин просить призначити у даній справі почеркознавчу експертизу на предмет того, чи вчинений підпис на заповіті та інших документах саме спадкодавцем ОСОБА_4 .

Представник апелянта просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким застосувати наслідки нікчемності заповіту від 15.05.2014, посвідченого приватним нотаріусом Біланюк С.М., в нотаріальному реєстрі № 1104 від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 .

Представником ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу в якому вона заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 , заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її адвоката Косар М.Є., перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно 06.11.2015, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 4).

Позивач ОСОБА_1 є дочкою померлої ОСОБА_4 (а.с. 5, 6-7, т. 1).

15 травня 2014 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С.М. та зареєстрований у спадковому реєстрі за № 1104, згідно якого вона усе своє майно, що буде належати їй на день смерті, заповіла ОСОБА_2 (а.с. 103, т. 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 25 червня 2014 року, задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування, а саме: визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що укладався 26.07.2002 між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , реєстраційний №5-1263. За наслідками недійсності даного договору дарування квартири кожну із сторін зобов`язано повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вказане рішення залишено в силі Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2014 року (а.с. 57-58 т. 1).

Позивач 13.10.2015 звернулася із заявою про прийняття спадщини за законом, відповідно до якої приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Глущенко І.В. було заведено спадкову справу № 15/2015 (а.с. 80-123, т. 1).

Листом приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Глущенко І.В. від 13.01.2016 року № 5/02-14, відповідно до звернення ОСОБА_1 , повідомлено, шо заявою про прийняття спадщини відкрито спадкову справу № 15/2015 після смерті ОСОБА_4 , яка до дня смерті проживала за адресою: АДРЕСА_2 і померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . В терміни, визначені законом для прийняття спадщини ОСОБА_2 подано заяву про прийняття спадщини за заповітом та додано нею всі необхідні документи для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. У відповідності до ст. 1223 Цивільного кодексу України видача свідоцтва про право на спадщину за законом є неможливою (а.с. 9, т. 1).

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст. 1235 ЦК України).

Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому, має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Тому на заповіт, як односторонній правочин, розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою визначеною статтями 1251-1252 ЦК України.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Стаття 1257 ЦК України передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього кодексу.

На заповіт, як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Відповідно до статті 1248 ЦК України, підпункту 1.6, 1.7 пункту 1 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Аналогічні положення закріплено й у підпункті 1.4 пункту 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 3306/5, посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

Для визначення стану ОСОБА_4 на момент посвідчення заповіту, ухвалою суду першої інстанції від 20.11.2017 призначалася посмертна судово-психіатрична експертиза, на вирішення якої поставлені питання щодо можливості заповідача ОСОБА_4 при складанні оскаржуваного заповіту 15.05.2014 в силу хвороби, віку та психічного стану усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними.

З висновку судово-психіатричного експерта Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні № 3 від 01.03.2018 № 14/2018 вбачається, що на момент посвідчення заповіту 15.05.2014 року ОСОБА_4 психічним захворюванням не страждала. Інші захворювання не в компетенції судово-психіатричного експерта. ОСОБА_4 в силу свого психічного стану могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент складання заповіту 15.05.2014 року (а.с. 33-42, т. 2).

Щодо заповіту ОСОБА_4 , посвідченого 15.05.2014 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С.М., слід зазначити, що оспорюваний заповіт за своєю формою та змістом відповідає вищезазначеним вимогам. Заповіт прочитано ОСОБА_4 особисто уголос та власноручно підписано (а. с. 96 т. 1).

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів зазначає, що при посвідченні спірного заповіту дотримано норми законодавства, зокрема, статті 1247 ЦК України, а тому вимоги апелянта щодо визнання заповіту нікчемним та застосування наслідків нікчемності правочинів є безпідставними в силу статті 1257 ЦК України.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо не вчинення підпису у спірному заповіті спадкодавицею ОСОБА_4 , а іншою особою, за безпідставністю і такі покликання у скарзі не стверджені відповідними доказами. Судом першої інстанції допитано в якості свідка приватного нотаріуса ОСОБА_9 , яка дала послідовні та переконливі пояснення щодо вчинення нею нотаріальної дії по посвідченню 15.05.2014 на дому заповіту ОСОБА_4 . Свідок зазначила, що остання самостійно виявила таку волю на користь ОСОБА_2 та особисто його прочитала і підписала. При цьому нотаріус перевірила дієздатність заповідача та уміння читати і писати.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 14 серпня 2020 року.

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський