Постанова

Іменем України

05 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 442/7460/15-ц

провадження № 61-8107св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Мартєва С. Ю.

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Чагарі»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального

округу Львівської області Тепла Мар`яна Юріївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 4 березня 2019 року у складі суддів: Бойко С.М., Копняк С.М, Ніткевича АВ,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ) «Чагарі» звернулось до суду з позовом, в якому просило визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення під літ. «Н-1» (ряд 2, місце 25), площею 8,30 кв. м., на АДРЕСА_1 , укладений 18.07.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплою М.Ю., з тих підстав, що рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2013 року, яким було визнано за ОСОБА_3 право власності на вказане вище самочинно побудоване нежитлове приміщення, скасовано, а тому вона не мала права відчужувати це приміщення за оспорюваним договором ОСОБА_2 .

Порушення прав позивач обґрунтовував тим, що торгові приміщення на АДРЕСА_1 споруджувались на земельній ділянці, яка перебувала в оренді товариства, яке, власне, і здійснювало будівництво ринку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанцій

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з відсутності правових підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, оскільки права та законні інтереси позивача цим договором не порушені.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанцій

Постановою Львівського апеляційного суду від 04 березня 2019 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» задоволено частково, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року змінено, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на положення статей 387, 388 ЦК України.

В решті рішення суду - залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що матеріали справи не містять даних про те, що позивач був власником спірного нерухомого майна, що відчужене за оспорюваним договором, оскільки вказане майно є самочинним будівництвом. При цьому, позивач не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт, оскільки земельна ділянка перебуває у комунальній власності та за договором оренди землі передана в оренду Обслуговуючому кооперативу «Єдність разом».

Таким чином, суд апеляційної інстанції, лише змінив рішення суду першої інстанції, виключивши з мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання на положення статей 387, 388 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

15 квітня 2019 року ТОВ «Чагарі» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 березня 2019 року, в якій просило судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Находження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області цивільну справу № 442/7460/15-ц.

У травні 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції та апеляційний суд винесли ухвали з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають суттєве значення для справи та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Скаржник вказує, що оспорюваним договором порушено права та інтереси ТОВ «Чагарі» і хоча позивач не був стороною договору, має право пред`являти вимоги про визнання такого договору недійсним, оскільки товариство мало у користуванні земельну ділянку, на якій знаходиться майно, що було відчужене за спірним договором, та здійснювало самочинне будівництво ринку.

Відзив на касаційну скаргу

Відзив по справі не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 18 липня 2013 року між ОСОБА_1 (дарувальником) та ОСОБА_4 (обдаровуваною) укладено договір дарування нежитлового приміщення під літ. «Н-1» (ряд 2, місце 25) площею 8,3 кв.м., на АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплою М.Ю. Право власності ОСОБА_1 на вказане нежитлове приміщення визнано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2013 року у справі №9442/2221/13-ц, яке в подальшому було скасоване рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року.

Мотивувальна частина.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши аргументи, Верховний суд у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім Судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, відповідно до якої, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилався на те, що він має право на спірне нежитлове приміщення, Як на об`єкт самочинного будівництва, оскільки самочинне будівництво здійснювалось ним на земельній ділянці, наданій міською радою у користування на правах оренди.

Однак, такі доводи позивача не ґрунтуються на вимогах закону, з огляду на

наступне.

Предметом оспорюваного договору дарування є нежитлове приміщення, що

розташоване по АДРЕСА_1 , право

власності на яке виникло у дарувальника ОСОБА_1 на підставі судового рішення, яке згодом було скасовано.

До визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно на підставі вказаного вище рішення суду, право власності на нього не було зареєстровано за жодного із сторін.

За приписами статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на

нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно- правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не Виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна) (ч.3 ст. 331 ЦК).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена ДЛЯ Цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.?

Згідно з частиною другою статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Як встановлено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року у справі мод42/2221/13-ц про визнання права власності на самочинне будівництво, ТОВ «Чагарі» самочинно, за відсутності дозвільних документів на орендованій земельній ділянці було збудовано об`єкти ринку, одним з яких є спірне нежитлове приміщення.

Крім того, встановлено, що На даний час позивач не є ні власником, ні користувачем земельної Ділянки, На якій розташований спірний об`єкт нерухомості, оскільки така перебуває У комунальній власності та за договором оренди землі передана в оренду ОК «Єдність разом».

Таким чином, суд першої та апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав Для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, оскільки права Та законні інтереси позивача цим договором не порушені.

Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано змінив рішення суду першої інстанції, виключивши лише з мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання на положення статей 387, 388 ЦК України. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Інші аргументі касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів У справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів З вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin andOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові ухвали - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. А. Калараш

Є. В. Петров