П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 серпня 2020 року місто Київ

справа № 369/11382/19

провадження №22-ц/824/8857/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Національний банк України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу Національного банку України

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Пінкевич Н.С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного банку України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він працював у Національному банку України з 2009 року по 20 серпня 2019 року на різних посадах, з квітня 2015 року - на посаді головного економіста відділу аналізу внутрішніх ринків фінансового сектору управління макропруденційної політики Департаменту фінансової стабільності .2 травня 2019 року його було попереджено про наступне вивільнення із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників та жодної роботи не запропоновано.20 серпня 2019 року його було звільнено у зв`язку з скороченням штату та чисельності працівників за п.1 ст.4 КЗпП України.

5 липня 2019 року йому було запропоновано роботу кухонного робітника, старшого касира та охоронника, від переведення на які він відмовився, а 7 серпня 2019 року - посаду головного економіста за строком трудовим договором, від переведення на яку він також відмовився.

Вважає своє звільнення незаконним, таким, що суперечить трудовому законодавству. Зокрема посилається на те, що у період з 2 травня 2019 року по 20 серпня 2019 року у системі НБУ були наявні як вакансії, які він міг обіймати згідно з своєю кваліфікацію головного економіста, так і інші вакансії (інша робота), яку він міг виконувати згідно зі своєю освітою, кваліфікацією та досвідом тощо. Крім того, відповідачем не було враховано його переважне право на залишення на роботі, а саме він є кандидатом економічних наук зі спеціальності «Гроші, фінанси і кредит»; досконало володіє англійською мовою, неодноразово підвищував свою кваліфікацію, зокрема з проблематики Базельських стандартів нагляду за банками, успішно суміщав виконання своїх посадових обов`язків та функцій тимчасово відсутнього співробітника, неодноразово доводив до відома керівицтва Національного банку наявні актуальні проблеми та пропонував шляхи їх вирішення, має практичний досвід роботи у службі банківського нагляду, як куратор банків, що прирівнюється до "керівників», має беперервний стаж роботи у НБУ більше 10 років, має на утриманні матір-інваліда.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Скасовано наказ Національного банку України № 2354-к від 20 серпня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного економіста відділу аналізу внутрішніх ризиків фінансового сектору управління макропруденційної політики Департаменту фінансової стабільності з 20 серпня 2019 року у зв`язку із скороченням штату працівників п.1 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного економіста відділу аналізу внутрішни ризиків фінансового сектору управління макропруденційної політики Департаменту фінансової стабільності з 21 серпня 2019 року.

Стягнуто з НБУ на користь Сироти середній заробіток за час вимушеного прогулу 91681 грн.70 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням, Національний банк України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції помилково вважав, що відповідач неналежним чином виконав обов`язок з працевлаштування позивача, а саме запропонував йому не усі вакантні посади. При зміні організаційної структури, яка мала місце під час звільнення позивача, запропонувати одночасно усім працівникам усі наявні вакантні посади не виявляється за можливе та саме роботодавець користується правом розстановки працівників.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Коновал О.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін. У відзиві посилається а те, що судом першої інстанції обґрунтовано застосовано норми матеріального права - ст.40, 49-2 КЗпП України до відносин сторін.

В судовому засіданні представник Національного банку України - Голєв Ю.В. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник позивача - адвокат Коновал О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просила рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що з 2009 року ОСОБА_1 працював в Національному банку України, а з квітня 2015 року - на посаді головного економіста відділу аналізу внутрішніх ринків фінансового сектору управління макропруденційної політики Департаменту фінансової стабільності.

Постановою Правління Національного банку України № 861 від 3 грудня 2015 року «Про внесення змін до структури та граничної чисельності працівників Департаменту фінансової стабільності Національного банку України» та наказу Національного банку України № 6928-к від 4 грудня 2015 року «Про скорочення штату працівників Департаменту фінансової стабільності Національного банку України» - зі структури Департаменту фінансової стабільності виключено відділ аналізу внутрішніх ризиків фінансового сектору управління макропруденційної політики із скороченням штату працівників, в тому числі скорочено посаду, яку обіймав ОСОБА_1 .

2 травня 019 року ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України.

17 травня 2019 року працівниками НБУ складено акт про те, що 17 травня 2019 року ОСОБА_1 надано для ознайомлення доповнення до попередження про наступне вивільнення з пропозицією переведення на посаду головного економіста управління макропруденційної політики та досліджень Департаменту фінансової стабільності за строковим трудовим договором на період знаходження основного працівника у відпустці по догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду. Від підпису на доповненнях позивач відмовився. Від переведення на запропоновану посаду позивач відмовився.

3 липня 2019 року працівниками НБУ складено акт про те, що ОСОБА_1 повторно було надано для ознайомлення доповнення про попередження про наступне вивільнення, в якому було запропоновано посаду головного економіста управління макропруденційної політики та досліджень Департаменту фінансової стабільності за строковим трудовим договором на період знаходження основного працівника у відпустці по догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду. Згоду на переведення позивач не надав. Від підпису відмовився.

17 липня 2019 року ОСОБА_1 запропоновано переведення на посаду охоронника 6-го розряду третьої команди охорони відділу відомчої охорони управління організації охорони Департаменту безпеки, посаду старшого касира відділу оброблення готівки та експертизи цінностей управління роботи з готівкою Центрального сховища, посаду кухонного робітника відділу організації харчування управління організаційного забезпечення Департаменту забезпечення діяльності НБУ. ОСОБА_1 згоди на переведення на запропоновані посади не надав, вказав, що не запропоновано всі наявні посади відповідно до його кваліфікації.

7 серпня 2019 року ОСОБА_1 в черговий раз запропоновано посаду головного економіста управління макропруденційної політики та досліджень Департаменту фінансової стабільності за строковим трудовим договором на період знаходження основного працівника у відпустці по догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду. ОСОБА_1 згоду не надав, вказавши, що йому не роз`яснено його майбутні посадові інструкції.

Наказом Національного банку України № 2354-к від 20 серпня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади головного економіста відділу аналізу внутрішніх ризиків фінансового сектору управління макропруденційної політики Департаменту фінансової стабільності з 20 серпня 2019 року у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40КЗпП України.

Крім того, встановлено, що 13 серпня 2019 року на засіданні Профспілкового комітету розглянуто подання адміністрації НБУ від 8 серпня 2019 року про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 , прийнято рішення про надання згоди на розірвання договору відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують, що ОСОБА_1 було запрошено на засідання профспілкового комітету, що ОСОБА_1 повідомлявся про таке засідання і надавав свої пояснення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з порушенням трудового законодавства, оскільки останній не був повідомлений про засідання профспілки при вирішенні питання про наступне вивільнення, відповідач не виконав свого обов`язку та не запропонував позивачу всі вакансії, що відповідають вимогам та були в установі, врахувавши при цьому освіту, кваліфікацію, досвід.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених обставинах і відповідає вимогам матеріального права.

Пунктом 1 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору власником або уповноваженим ним органом у разі зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази змін в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Положеннями ч.2 ст.40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишенні на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст..49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією із найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538Ї17, у постанові Верховного Суду від 6 травня 2020 року у справі № 487/2191/17.

Суд встановив, що відповідач своєчасно та належним чино повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.

За інформацією відповідача, що міститься в матеріалах справи, у період з 2 травня 2019 року по 20 серпня 2019 року були наявні вакантні посади: інкасатора, провідника спец вагону, помічника начальника варти, а також тимчасово вакантні у зв`язку з перебуванням працівників у відпустках по догляду за дитиною, зокрема: головних економістів- 9 посад, провідних економістів - 10 посад, старших економістів - 4 посади, фахівців першої категорії , голових фахівців та провідних фахівців по 2 посади, старшого фахівця та спеціаліста першої категорії -1 посада. Крім того, з наданої відповідачем суду інформації у період з 2 травня 2019 року по 20 серпня 2019 року до системи Національного банку України було прийнято на роботу 87 нових працівників, серед них: 6 - на посади головних економістів, 14 - головних фахівців, 2 - на посаду економіста, - - інкасаторів, 3 - провідних економістів, 8 - провідних фахівців, 3 - старших економістів, 4 - старших касирів тощо. В цей же період у системі Національного банку України на інші посади було переведено: 333 працівника, з них 74 - на посади головних економістів, 32 - провідних економістів, 30 - на посади старших економістів ( а.с.152-161).

Зазначені обставини дають підстави стверджував, що у відповідача у період з 2 травня 2019 року ( дата попередження позивача про наступне вивільнення) по 20 серпня 2019 року ( дата звільнення) були наявні вакансії, які не були запропоновані позивачу.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що відповідач при звільненні позивача з роботи у зв`язку з скороченням штату працівників не виконав свого обов`язку щодо надання пропозицій про всі наявні в установі вакансії, які існували на день звільнення, є правильним.

Доводи апеляційної скарги щодо дотримання відповідачем положень ст.49-2 КЗпП України, є необґрунтованими, оскільки спростовуються наявними та наданими відповідачем суду документами.

Інших доводів апеляційна скарга відповідача не містить.

Оскільки позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи відповідно до наказу № 2354-к від 20 серпня 2019 року з порушенням ст.ст.40, 49-2 КЗпП України, що згідно зі ст.235 КЗпП України є підставою для його поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національного банку України - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 14 серпня 2020 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус