справа № 369/7228/14-ц
головуючий у суді І інстанції Усатов Д.Д.
провадження № 22-ц/824/8400/2020
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 листопада 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду із вказаним позовом, який мотивувало тим, що 25 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір №ML-009/137/2007, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 70 000 доларів США зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 13,99 % річних. Датою остаточного повернення кредиту було визначено 25 квітня 2017 року. Позивачем зазначається, що станом на час звернення до суду - 16 липня 2014 року позичальник за вказаним договором має заборгованість перед банком у розмірі 62 190,25 доларів США, що еквівалентно 727 698,94 грн за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку та 1 108 838,23 грн пені.

Також вказується, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором 25 квітня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», було укладено договір поруки №SR-009/137/2007.

14 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір №ML-009/370/2008, відповідно до умов якого банком було надано позичальнику кредит у розмірі 23 000 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 5,49 % річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті). Кінцевою датою повернення кредиту було встановлено 14 липня 2023 року.

Внаслідок неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за зазначеним договором станом на 16 липня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 21 588,25 доларів США, що еквівалентно 252 607,87 гривень, за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку та 308 324,06 грн пені. На виконання вказаного договору 14 липня 2008 року було укладено договір поруки №SR-009/307/2008 між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк».

28 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір №ML-009/927/2006, відповідно до умов якого банком було надано позичальнику кредит у розмірі 177 000 доларів США зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 13, 99 % річних. Датою остаточного повернення коштів визначено 27 грудня 2016 року.

Станом на 16 липня 2014 року за вказаним кредитним договором існує заборгованість у розмірі 156 115,15 доларів США, що еквівалентно 1 826 730,53 гривням за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку та 2 731 407,97 грн пені. На виконання вказаного договору 25 грудня 2007 року було укладено договір поруки №SR-009/927/2006 між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк».

Поручитель, ОСОБА_2 , зобов`язався відповідати в повному обсязі по борговим зобов`язанням ОСОБА_1 .

Позивачем зазначається, що відповідно до умов договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 20 липня 2011 року ПАТ "ОТП Банк" відступило, а ТОВ "ОТП Факторинг Україна" прийняло право вимоги за зазначеними кредитними договорами.

Враховуючи викладене, а також уточнені позовні вимоги ТОВ "ОТП Факторинг Україна" просило:

- стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором №ML- 009/137/2007 від 25 квітня 2007 року у розмірі 62 190,25 доларів США, що еквівалентно 1 615 839,51 грн за офіційним курсом НБУ та 1 108 838,23 грн, що разом складає 2 724 677,74 грн;

- стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором №ML-009/370/2008 від 14 липня 2008 року у розмірі 21 588,25 доларів США, що еквівалентно 560 910,22 грн за офіційним курсом НБУ та 308 342,06 грн, що разом складає 869 234,28 грн;

- стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором №ML-009/927/2006 від 28 грудня 2006 року у розмірі 156 115,15 доларів США, що еквівалентно 4 056 215,05 грн за офіційним курсом НБУ та 2 731 407,97 грн, що разом складає 6 787 623,02 грн.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 листопада 2017 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором №ML-009/137/2007 від 25 квітня 2007 року у розмірі 62 190,25 доларів США, що еквівалентно 1 615 839,51 грн за офіційним курсом НБУ та 1 108 838,23 грн, що разом складає 2 724 677,74 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором №ML-009/370/2008 від 14 липня 2008 року у розмірі 21 588,25 доларів США, що еквівалентно 560 910,22 грн за офіційним курсом НБУ та 308 342,06 грн, що разом складає 869 234,28 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором №ML-009/927/2006 від 28 грудня 2006 року у розмірі 156 115,15 доларів США, що еквівалентно 4 056 215,05 грн за офіційним курсом НБУ та 2 731 407,97 грн, що разом складає 6 787 623,02 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 листопада 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

15 травня 2020 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 у доводах апеляційної скарги посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просила скасувати заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 листопада 2017 року та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не було застосовано норми матеріального права, а саме ч. 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки як випливає зі співвідношення стягнутої суми пені до суми кредиту, розмір пені становить 60%, що не відповідає вимогам вказаного закону. Скаржником також зазначено, що банк втратив право на стягнення заборгованості за договорами поруки 01 листопада 2012 року, оскільки ним не було пред`явлено вимогу поручителю у визначений строк, який розпочався 01 травня 2012 року та закінчився 31 жовтня 2012 року. Також не було підтверджено належними та допустимими доказами отримання позичальником грошових коштів в іноземній валюті.

27 серпня 2018 року на адресу суду надійшов відзив від представника ТОВ "ОТП Факторинг Україна" Кононця С.П., який заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим й просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

03 вересня 2018 року від ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 , надійшов відзив, у якому зазначено, що заочне рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законодавства, а доводи апеляційної скарги вважає законними та обґрунтованими й просить скасувати заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 листопада 2017 року і постановити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Ляхов І.О. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - адвокат Кононець С.П. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ч. 1 ст. 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитними договорами належним чином не виконувала, що призвело до утворення заборгованості, а оскільки відповідно до закону та умов договору поруки поручитель ОСОБА_2 зобов`язався нести солідарну відповідальність за невиконання позичальником кредитних зобов`язань, суд стягнув солідарно з відповідачів на користь позивача кредитну заборгованість.

Колегія суддів не у повній мірі погоджується із висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом установлено, що 28 грудня 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк»», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ML-009/927/2006, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 177 000 дол. США, який зобов`язалася повернути до 27 грудня 2016 року зі сплатою 13,99% річних. 25 грудня 2007 року на забезпечення виконання вказаного договору між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-009/927/2006, за умовами якого останній зобов`язався солідарно з ОСОБА_1 відповідати перед кредитором за виконання зобов`язання за указаним кредитним договором. 29 червня та 30 вересня 2011 року між сторонами були укладені додаткові договори до вказаного кредитного договору з відповідними змінами і такі ж додаткові договори були укладені із поручителем.

25 квітня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-009/137/2007, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 70 000 дол. США, який зобов`язалася повернути до 25 квітня 2017 року зі сплатою 13,99% річних. Цього ж дня на забезпечення виконання вказаного договору між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-009/137/2007, за умовами якого останній зобов`язався солідарно з ОСОБА_1 відповідати перед кредитором за виконання зобов`язання за указаним кредитним договором. 25 червня та 30 вересня 2011 року між сторонами були укладені додаткові договори до вказаного кредитного договору з відповідними змінами і такі ж додаткові договори були укладені із поручителем.

14 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-009/370/2008, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 23 000 дол. США, який зобов`язалася повернути до 14 липня 2023 року зі сплатою плаваючої ставки, яка складається із фіксованого відсотка у розмірі 5,49% річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті). Цього ж дня на забезпечення виконання вказаного договору між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-009/370/2008, за умовами якого останній зобов`язався солідарно з ОСОБА_1 відповідати перед кредитором за виконання зобов`язання за указаним кредитним договором. 30 вересня 2011 року між сторонами був укладений додатковий договір до вказаного кредитного договору з відповідними змінами і такий же додатковий договір був укладений із поручителем.

Відповідно до умов договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 20 липня 2011 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за зазначеними кредитними договорами.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість за кредитним договором № ML-009/927/2006 від 28 грудня 2006 року становить 156 115,15 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 4 056 215,05 грн, та 2 731 407, 97 грн, що разом складає 6 787 623,02 грн; за кредитним договором № МL-009/137/2007 від 25 квітня 2007 року становить 62 190,25 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 1 615 839,51 грн, та 1 108 838, 23 грн, що разом складає 2 724 677,74 грн; за кредитним договором № МL-009/370/2008 від 14 липня 2008 року становить 21 588, 25 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 560 910,22 грн, та 308 324,06 грн, що разом складає 869 234,28 грн, яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь.

Доводи апеляційної скарги про невиконання позивачем кредитних зобов`язань щодо надання у позику кредитних коштів у обумовленому розмірі та у доларах США відповідачем не доведені, сторонами умови кредитних договорів виконувались, укладались додаткові угоди до спірних договорів, вимог щодо неналежного виконання кредитором договірних зобов`язань позичальник не заявляв та в обгрунтування доводів апеляційної скарги визнає отримання дострокових вимог кредитора у 2012 році, якими також визначено заборгованість у доларах США, безпідставність яких не доводить.

Таким чином указані доводи відповідачів не спростовують виникнення у них зобов`язань за договорами щодо повернення заборгованості у визначеній умовами цих договорів грошовій валюті.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу другого ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором та пені припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Умовами кредитних договорів від 28 грудня 2006 року № ML-009/927/2006, від 25 квітня 2007 року № ML-009/137/2007, від 14 липня 2008 року № ML-009/370/2008 передбачено право банку вимагати дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, а також у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником та/або поручителем зобов`язань за договорами, які є забезпеченням виконання зобов`язань (пункт 1.9. з відповідними змінами згідно додаткових договорів).

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою від 26 червня 2018 року відповідачем було додано досудові вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4 від 30 березня 2012 року за Вих. №№54645, 54646 про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором № МL-009/927/2006 від 28 грудня 2006 року та досудові вимоги від30 травня 2012 року за Вих. №№ 58137, 58138, 58141, 58142 про дострокове виконання зобов`язання за кредитними договорами № МL-009/137/2007 від 25 квітня 2007 року, № МL-009/370/2008 від 14 липня 2008 року.

Указані докази були залучені апеляційним судом до матеріалів справи та були предметом дослідження судом апеляційної та касаційної інстанції.

Позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заперечував проти прийняття цих вимог як доказів звернення кредитора до позичальника про дострокове стягнення кредитної заборгованості з тих підстав, що стягувач указані вимоги у 2012 році не направляв, оскільки інформація щодо них відсутня у журналі вихідної кореспонденції, крім того, долучені до листів із вимогами описи вкладення не мають штрихкодових ідентифікаторів поштового відправлення.

Однак указані обґрунтування у заперечення підстав прийняття указаних письмових документів як доказів колегія суддів не може визнати обґрунтованими, оскільки наведені обставини підтверджують лише обставини щодо дотримання внутрішнього порядку стягувача при оформленні вихідної кореспонденції, а не спростовують сам факт можливості направлення указаної кореспонденції боржнику.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Оскільки позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заперечував надіслання відповідачам вимог, які датовані 2012 роком та які були надані до суду у копіях, суду апеляційної інстанції представником відповідачів були надані оригінали вимог та конверти, у яких була направлена вихідна кореспонденція.

Позивачем не було спростовано належними доказами справжність підписів уповноважених осіб від імені ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та повноважень цих осіб щодо вчинення ними відповідних дій.

Отже у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не брати до уваги указані вимоги ТОВ «ОТП Факторинг» до боржника про дострокове виконання кредитних зобов`язань, на підставі яких кредитором було змінено термін виконання кредитних зобов`язань за договорами №МL-009/137/2007 від 25 квітня 2007 року, №МL-009/370/2008 від 14 липня 2008 року з травня 2012 року, та за договором від 28 грудня 2006 року за №ML-009/927/2006 з березня 2012 року.

Враховуючи наведене після направлення банком відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитні договори припинили свою дію, а позивач втратив право нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором та неустойки, оскільки його права та інтереси забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється.

Позивачем до позову були надані розрахунки заборгованості за кредитними договорами, які складаються із трьох частин: заборгованості по кредиту, заборгованості по відсоткам, нарахованим для договору №МL-009/137/2007 від 25.04.2007 року у період з 01.04. по 20.07.2011 року і для договору від 28.12.2006 року №ML-009/927/2006 у період з 27.05. по 20.07.2011 року, також пені, нарахованої у період з 16.07.2013 року по 16.07.2014 року для всіх договорів.

З у рахування зміни кредитором строку дії договору шляхом направлення боржникові вимоги про дострокове повернення кредиту, стягненню підлягають лише нараховані суми боргу щодо основного зобов`язання та нарахованих у межах дії строку кредитування проценти. Оскільки пеня нарахована поза межами указаного строку, тому позовні вимоги щодо стягнення пені задоволенню не підлягають.

Враховуючи наведене, позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суми заборгованості за кредитним договором № ML-009/137/2007 від 25 квітня 2007 року у розмірі 60 561, 06 доларів США та суми заборгованості по відсоткам за період з 01.04.2011 по 20.07.2011 в розмірі 1629,19 доларів США.; суми заборгованості за кредитним договором №МL-009/370/2008 від 14 липня 2008 року у розмірі 21 588, 25 доларів США; суми заборгованості за кредитним договором №ML-009/927/2006 від 28 грудня 2006 року у розмірі 154 167,09 доларів США та суми заборгованості по відсоткам за період з 27.05.2011 по 20.07.2011 в розмірі 1948,06 доларів США.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 3 вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами 1 і 2 цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.

За змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі 761/12665/14-ц.

Як убачається із матеріалів справи, позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» при зверненні до суду із позовом визначив виконання зобов`язання боржником саме у іноземній валюті, а тому підстав для зазначення еквіваленту до національної валюти немає.

Згідно із частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення та дії спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Умови договорів про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника (пункти 4.1.) не свідчать, що цими договорами установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Як встановлено у цьому спорі, з вимогою про дострокове виконання зобов`язання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до боржника у 2012 році, а відтак змінив строк виконання зобов`язань за кредитними договорами на підставі пункту 1.9 кредитних договорів протягом тридцяти днів з дати отримання вимог від 30.03.2012 року та 30.05.2012 року відповідно.

З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов`язання.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1411/3467/12 (провадження № 14-594цс18).

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

Заперечення позивача щодо необхідності застосування ч. 4 ст. 559 ЦК України, у редакції Закону № 2478-VIII від 03.07.2018 є безпідставними, оскільки відповідно до Прикінцевих та перехідних положень норми цього Закону застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Як установлено у цьому спорі, дія кредитного договору, як основного зобов`язання, яке було забезпечене порукою закінчилася у зв`язку із зверненням кредитора з вимогою у 2012 році, тобто до набрання чинності Закону №2478-VIII від 03.07.2018, тому до спірних правовідносин в частині припинення поруки не підлягають застосуванню положення ч. 4 ст. 559 ЦК України в указаній новій редакції Закону.

Хоча поручитель ОСОБА_2 не оскаржував рішення суду першої інстанції про стягнення з нього в солідарному порядку із боржником заборгованості, однак в силу солідарного обов`язку боржника і поручителя щодо виконання кредитного зобов`язання, указані вимоги не можуть бути розглянуті у цьому спорі окремо.

До суду апеляційної інстанції відповідачем ОСОБА_1 було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, однак колегія суддів вважає, що вказане клопотання задоволенню не підлягає.

Так за змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Разом з тим, створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції, вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №317/3698/15-ц.

Однак як вбачається із матеріалів справи, відповідачі під час розгляду справи судом першої інстанції були повідомлені належним чином, користувалися своїми процесуальними правами, надавали пояснення по суті спору, заявляли клопотання, проте заяви про застосування строку позовної давності до суду першої інстанції не подавали та під час розгляду судом заяви про перегляд заочного рішення відповідачі цим правом не скористалися.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваного заочного рішення та постановлення нового судового рішення про часткове задоволення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача сплачений позивачем за подання позову та апеляційної скарги судовий збір у розмірі 5663,70 грн.

Указаний розмір є пропорційним задоволеним вимогам, а саме 62% від заявленої суми.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 листопада 2017 рокузмінити, виклавши його резолютивну частину у наступній редакції:

"Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» () суму заборгованості за кредитним договором № ML-009/137/2007 від 25 квітня 2007 року у розмірі 60 561, 06 доларів США та суму заборгованості по відсоткам за період з 01.04.2011 по 20.07.2011 в розмірі 1629,19 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» () суму заборгованості за кредитним договором №МL-009/370/2008 від 14 липня 2008 року у розмірі 21 588, 25 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» () суму заборгованості за кредитним договором №ML-009/927/2006 від 28 грудня 2006 року у розмірі 154 167,09 доларів США та суму заборгованості по відсоткам за період з 27.05.2011 по 20.07.2011 в розмірі 1948,06 доларів США.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» () судовий збір в сумі 5663,70 грн."

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2020 року.

Суддя-доповідач Т.О. Писана
Судді К.П. Приходько
С.О. Журба