Справа № 509/2573/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року. смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Дорошко А.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт.Овідіополь заяву третьої особи про визнання зловживанням процесуальними правами та залишення позовної заяви без розгляду по цивільній справі за позовом

ОСОБА_3

до

Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області,

Державного підприємства «Центр обслуговування громадян»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

ОСОБА_2 ,

про визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акту та скасування державної реєстрації права власності, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває зазначена цивільна справа.

01.11.2019 року на адресу суду надійшла заява третьої особи ОСОБА_2 , відповідно до якої він просить суд визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства подання позивачем ОСОБА_3 завідомо безпідставного позову.

Третя особа ОСОБА_2 заяву підтримав та просить суд її задовольнити.

Представник позивача проти задоволення заяви заперечує та просить суд у її задоволенні відмовити.

Ознайомившись з заявою та запереченнями на неї, заслухавши пояснення учасників процесу, суд вважає заяву такою, що задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

У частині першій статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, підставою звернення до суду з позовом є порушення прав чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

У свою чергу, суд перевіряє доводи позивача і, в залежності від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Таку позицію висловив Верховний суд у постанові від 12.07.2019 року по справі № 910/16436/18, якою залишено без змін постанову апеляційного суду, якою, у свою чергу, скасовано ухвалу суду першої інстанції про визнання зловживанням процесуальними правами (що полягає у поданні завідомо безпідставного позову в спорі, що має очевидно штучний характер).

Крім того, згідно Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року №6-зп "Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України" частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.

З викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Крім того, згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява №4451/70).

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову, як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

У справі, що розглядається судом предметом позову є визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акту та скасування державної реєстрації права власності, підставою позову є прийняття органом місцевого самоврядування рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність третій особі, що на думку позивача відбулося з порушенням вимог закону та призвело на його думку до порушення його права на отримання частини спірної земельної ділянки у власність.

Як зазначено за текстом позову, бабуся ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) залишила останньому спадок у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: будинок АДРЕСА_1 . Вказаний будинок ОСОБА_4 отримала у власність відповідно до договору купівлі-продажу від 15.12.1987р. (в самому тексті договору стоїть номер будинку АДРЕСА_1 , потім цей номер був змінений радою на 15А, що підтверджується випискою з по господарській книзі та поясненнями БТІ, що є в матеріалах справи).

Земельна ділянка, на яку отримано ОСОБА_2 право власності, має аналогічну адресу із адресою будинку ОСОБА_3 .

Отже, між сторонами наявний дійсний спір про право на отримання у власність спірної земельної ділянки, який підлягає вирішенню судом в порядку, передбаченому діючим ЦПК України.

З огляду на викладене суд вважає, що підстави для задоволення заяви відсутні та відмовляє у її задоволенні.

Керуючись ст.44 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви третьої особи ОСОБА_2 про визнання зловживанням процесуальними правами та залишення позовної заяви без розгляду відмовити.

Підготовче судове засідання відкласти на 09 годину 27.02.2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повна ухвала складена 03.02.2020 року.

Суддя Бочаров А.І.