Номер провадження: 22-ц/813/2600/20
Номер справи місцевого суду: 522/387/17
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,

з участю секретаря Ткачука В.О.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Одеської області в особі Одеської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Загороднюка В.І., -

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року заступник прокурора Одеської області, в інтересах держави в особі Одеської міської ради, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог, прокурор посилався на те, що на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2006 року ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована в АДРЕСА_1 .

22 травня 2007 року за договором купівлі-продажу земельна ділянка відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . На підставі зазначеної угоди ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

За заявою прокуратури Приморського району у м. Одеси про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2006 року було скасовано.

Посилаючись на те, що рішення суду на підставі якого з державної власності вибула земельна ділянка скасовано, прокурор, просив суд, витребувати у ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради вказану земельну ділянку.

Справа судамирозглядалася неодноразово.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року позов заступника прокурора Одеської області задоволено. Витребувано у ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради земельну ділянку яка розташована в АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що рішення ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що судом неправомірно було відмовлено йому в застосуванні строків позовної давності, в зв`язку з тим, що суд дійшов помилкового висновку щодо початку перебігу позовної давності з дня виявлення прокуратурою під час проведення перевірки факту порушення земельного законодавства, а також фактичного наділення прокурора статусом самостійного позивача.

Відзиву до суду надано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб що з`явилися до судового засідання, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що спірна земельна ділянка, вибула з володіння власника - Одеської міської ради на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2006 року, яке у подальшому було скасовано, а відтак вважається такою що вибула з володіння власника поза його волею, а тому за правилами ст. 388 ЦК України підлягає поверненню.

Судом першої інстанції при винесені рішення, у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, взято до уваги правову позицію Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 про те, що положення законодавства про позовну давність до позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовуються, та таке право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника.

Однак з такими висновками суду колегія суддів повністю погодитись не може з огляду на таке.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2006 року за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,1 га, розташовану на АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Зобов`язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати ОСОБА_2 Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати його у відповідному реєстрі.

27 грудня 2006 року ОСОБА_2 Отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯГ № 950697.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 8432, ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,1000 га, яка розташована на АДРЕСА_1 .

На підставі цього договору купівлі-продажу ОСОБА_1 отримав державний акт від 05 червня 2007 року серії ЯЕ № 112006 на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану на АДРЕСА_1 , який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № 53.

У подальшому рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2006 року за заявою прокуратури Приморського району м. Одеси про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами було скасовано.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2009 року позов ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, розташовану на АДРЕСА_1 , залишений без розгляду.

Відповідно до ст. 12 ЗК України, п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення питань у сфері регулювання земельних відносин є винятковою компетенцією Одеської міської ради та вирішуються виключно на її пленарних засіданнях, в тому числі питання щодо розпорядження землями територіальної громади і передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам.

Крім того, Одеська міська рада здійснює контроль за використанням та охороною земель комунальної власності.

Аналогічні положення містяться в ст. 373 ЦК України та в ст. 116 ЗК України, якими визначено, що громадяни набувають право власності земельними ділянками із земель комунальної власності виключно на підставі відповідних рішень органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.ст. 126, 128 ЗК України державний акт на право власності на земельну ділянку, яка раніше знаходилась у комунальній власності, видається виключно особі, що набула її у відповідної міської ради або на підставі договору купівлі-продажу, або в межах процесу приватизації.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, ОСОБА_2 не є особою, яка у встановлений законом спосіб набула право власності на спірну земельну ділянку, а право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку похідне від права власності на неї ОСОБА_2 .

Отже, власником спірної земельної ділянки, в тому числі на момент її незаконного вибуття з комунальної власності, є Одеська міська рада.

Стаття 387 ЦК України передбачає право власника витребувати майно від особи, яка незаконним чином ним заволоділа.

За приписами частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що добросовісний набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно у випадку, коли воно вибуло з володіння поза його волею іншим шляхом.

Однак, разом з тим, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року № 14-179 цс 18 щодо застосування позовної давності до вимог про витребування майна на підставі 388 ЦК України, вказала на застосування припису статті 257 ЦК України, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а реалізація права на їх оскарження не має ставити під сумнів стабільність цивільного обороту.

Незастосування позовної давності за даними правовідносинами буде грубо порушувати загальні принципи цивільного судочинства щодо рівності всіх учасників процесу перед законом і судом та надання переваги державі в особі прокурора звертатись з позовами без обмеження будь-якими розумними строками.

Доводи апеляційної скарги про те що органами прокуратури Одеської області ще у 2009 році було відомо про те, що земельна ділянка належить ОСОБА_1 , але належних заходів для вирішення цього спору в суді ними вжито не було, не спростовуються матеріалами справи.

Таким чином, встановлений трирічний строк позовної давності сплив, до суду з даним позовом позивач звернувся 10 січня 2017 року, тобто поза межами строку позовної давності.

За таких підстав, колегія суддів, прийшла до висновку про те, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового з відмовою в задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Рішенням Приморського районного суду від від 05 липня 2017 року позов прокурора був задоволений, на це рішення ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, сплативши судовий збір у розмірі 72 268, 90 грн. (а.с. 141 т.1).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.10.2017 року в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 було відмовлено.

За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатив 78 838,80 грн. (а.с. 1 т. 2).

ОСОБА_1 звертався до апеляційного та касаційного суду з оскарженням рішення судів, сплачуючи судовий збір на загальну суму 151 гривні 70 копійок, що підтверджується квитанціями.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду по справі №908/799/17 від 15 січня 2019 року викладено висновок, згідно якого витрати, щодо сплати судового збору, покладаються саме на позивача.

За таких підстав, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 151 107 гривні 70 копійок, який був сплачений ОСОБА_1 за подання апеляційної та касаційної скарг.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року - скасувати. Постановити нову постанову.

У задоволенні позовних вимог заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки загальною площею 0,1 га, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :51:003:0287 - відмовити.

Стягнути з Одеської міської ради( м. Одеса, Думська площа, 1) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 151 107 (сто п`ятдесят одна тисяча сто сім) гривень 70 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк