Постанова

Іменем України

29 липня 2020 року

м. Київ

справа № 335/11006/18

провадження № 61-17024св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Дашковської А.В., Кримської О.М., Кочеткової І.В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ) установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» (далі - ПАТ «Запоріжжяобленерго») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та вихідної допомоги.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що працював в ПАТ «Запоріжжяобленерго» з 15 квітня 2008 року по 30 червня 2018 року.

30 червня 2018 року його звільнено на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку з порушенням адміністрацією законодавства про працю.

Відповідач зобов`язаний був здійснити належні позивачеві при звільненні виплати в розмірі 201 230,32 грн, до складу яких входить невиплачена заробітна плата за період з вересня 2017 року по 30 червня 2018 року, грошова компенсація за невикористані відпустки та вихідна допомога.

04 липня 2018 року відповідач виплатив частину заборгованості у розмірі 7 214,57 грн, а 03 жовтня 2018 року - 15 811,95 грн. Проте повного розрахунку при звільненні не проведено.

На підставі викладеного, з урахуванням збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату, компенсацію за невикористані дні відпустки та вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в розмірі 178 204,17 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 163 754,69 грн, а всього стягнути 341 958,86 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 138 952,04 грн.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 липня 2018 року по 20 лютого 2019 року включно у розмірі 163 754,69 грн, яка зазначена без відрахування податку та обов`язкових платежів і зборів, та з якої податок і збори підлягають відрахуванню при сплаті.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем порушені трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на корить позивача заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині вирішення питання про стягнення судового збору змінено.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 вересня 2018 року по 20 лютого 2019 року в сумі 107 495,41 грн.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь держави судовий збір в розмірі 1 620,58 грн.

В іншій частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2019 року не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що у день звільнення - 30 червня 2018 року позивач не працював, а відповідно до статті 116 КЗпП України сума заборгованості мала бути виплачена роботодавцем не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі позивачем було пред`явлено відповідачеві вперше саме шляхом звернення до суду з позовом, а тому строк затримки розрахунку при звільненні належить обраховувати з 19 вересня 2018 року (день звернення до суду з даним позовом) і по 20 лютого 2019 року, як було визначено в позовній заяві позивачем.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач зобов`язаний у день звільнення здійснити повний розрахунок по заробітній платі з працівником.

Крім того, заявник зазначає, що висновки апеляційного суду про існування у працівника обов`язку нагадування роботодавцеві про необхідність виплати заробітної плати суперечить нормам частини першої статті 115 КЗпП України.

Доводи інших учасників справи

У січні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив від ПАТ «Запоріжжяобленерго», в якому товариство просило рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2019 року в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року в частині зміни рішення суду першої інстанції про стягнення з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 107 495,41 грн й вирішення судового збору скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог.

У лютому 2020 року на адресу Верховного Суду надійшли заперечення ОСОБА_1 на відзив ПАТ «Запоріжжяобленерго», в яких ОСОБА_1 просить його касаційну скаргу задовольнити, скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу.

30 червня 20120 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що з квітня 2008 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго».

Відповідно до наказу (розпорядження) № 3657-в від 15 травня 2018 року ОСОБА_1 перебував у відпустці з 11 червня 2018 року по 30 червня 2018 року (а. с. 44).

Наказом № 2823-к від 27 червня 2018 року його звільнено за власним бажанням з 30 червня 2018 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору чи трудового договору (а. с. 6 на звороті).

Згідно з повідомленням про нараховану суму, належну працівнику при звільненні від 27 червня 2018 року, сума до виплати становить 201 230,32 грн (а. с. 7).

04 липня 2018 року відповідачем сплачено ОСОБА_1 частину заборгованості в розмірі 7 214,57 грн, а 03 жовтня 2018 року - ще 15 811,95 грн, що не заперечується відповідачем.

Повного розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 не проведено.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-ІХ) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінивши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Відповідно до частин першої та другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ураховуючи зазначені положення законодавства України, звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею

117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що в день звільнення - 30 червня 2018 року, на момент отримання трудової книжки, підприємством було проведено повний розрахунок з працівником.

Судами встановлено, що на момент розгляду справи в суді заборгованість перед позивачем по заробітній платі не була сплачена.

Зважаючи на те, що у день звільнення позивач не працював, відповідно до положень статті 116 КЗпП України, сума заборгованості мала бути виплачена роботодавцем не пізніше наступного для після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Правильними є висновки суду апеляційної інстанції про те, що зазначені обставини судом першої інстанції не були враховані та не було встановлено коли позивач вперше після звільнення звернувся до роботодавця з вимогою про розрахунок, а тому визначення судом затримки розрахунку при звільненні починаючи з 01 липня 2018 року не є вірним.

Обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі позивачем було пред`явлено відповідачеві вперше саме шляхом звернення до суду з даним позовом, а тому строк затримки розрахунку при звільненні належить обраховувати

з 19 вересня 2018 року (день звернення до суду з даним позовом) і по

20 лютого 2019 року, як було визначено в позовній заяві позивачем.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18).

Згідно з нормами тривалості робочого часу, визначених розрахунками Міністерства соціальної політики України, в період з 19 вересня 2018 року по 20 лютого 2019 року кількість робочих днів становила 107 днів.

Відповідно до розрахунків позивача його середньоденний заробіток становить 1 004,63 грн (а. с. 53)

Відповідачем розмір середньоденного заробітку не заперечувався (а. с. 40 на звороті).

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 становить 107 495,41 грн, який обчислений шляхом множення кількості робочих днів - 107 на суму середньоденного заробітку позивача -

1 004,63 грн.

За таких обставин, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалюючи у цій частині нове рішення правильно стягнув з ПАТ «Запоріжжяобленерго» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 вересня 2018 року по 20 лютого 2019 року в розмірі 107 495,41 грн. При цьому, оцінивши належним чином докази у справі, встановив, що з вимогою до відповідача про розрахунок заробітної плати позивач звернувся вперше саме звертаючись до суду з вказаним позовом 19 вересня 2018 року.

Відповідно до частин першої, шостої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про розподіл судових витрат.

Доводи касаційної скарги, що між ОСОБА_1 та відповідачем відсутній спір щодо розміру заробітної плати, що підтверджується розрахунком суми, належної до виплати, наданим відповідачем для ознайомлення позивачу, не заслуговують на увагу суду касаційної інстанції, оскільки відсутність спору в частині розміру заробітної плати само по собі не впливає на період, за який стягнуто середній заробіток, який визначено відповідно до статті 117КЗпП України.

Суд касаційної інстанції відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року).

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні апеляційним судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик