Провадження №22-ц/812/1315/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 серпня 2020 року м. Миколаїв

справа № 488/3234/19

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Колосовського С.Ю., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради про визнання права власності на нерухомість в порядку набувальної давності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником - адвокатом Зозулею Олександром Михайловичем - на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене 07 квітня 2020 року під головуванням судді Лазаревої Г.М., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права власності на нерухомість в порядку набувальної давності.

Позивач зазначав, що після смерті батька - ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняв спадщину у розмірі Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. 28 травня 2019 року. Власником іншої Ѕ частини будинку відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 25.01.1993 року П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою, є сестра його батька та його тітка - ОСОБА_3 . Тітка в будинку не проживала та не була зареєстрована, проживала в Росії в м. Владивосток, де померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час смерті мала прізвище ОСОБА_4 . Прямих спадкоємців у тітки не було.

За твердженням позивача, після оформлення спадщини у 1993 році ОСОБА_5 передала свою частку ОСОБА_2 для проживання і збереження цього майна і той до своєї смерті володів та користувався усім будинком, утримував це майно та вважав, що є законним володільцем і частки, власником якої була ОСОБА_5 .

Як вказував позивач, з часу свого народження ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) він проживав разом з батьком в зазначеному будинку і також володів ним.

Посилаючись на викладене та вимоги ст.344 ЦК України, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2020 року за клопотанням позивача замінено відповідача Виконавчий комітет Миколаївської міської ради на Територіальну громаду м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Зозуля О.М.- посилаючись на незаконність рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.

На думку апелянта, висновок суду щодо обізнаності позивача про неналежність частини будинку його батькові, не відповідає дійсним обставинам справи, а тому суд безпідставно відмовив у задоволенні позову. Також апелянт не погоджується з висновком суду про помилковість зазначення в якості відповідача Територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради та вважає цього відповідача належним.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Зозуля О.М. - підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача - територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради - в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи, належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на нижчевикладене.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. 28.05.2019 року, після смерті батька позивача - ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . В свою чергу, ОСОБА_2 вказана частка будинку належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 25.01.1993 року державним нотаріусом П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-264. Відповідно до зазначеного свідоцтва власником іншої 1/2 частини будинку є сестра ОСОБА_2 - ОСОБА_5 . Вказане нерухоме майно вони успадкували після смерті їх матері - ОСОБА_6 .

Також судом встановлено, що батько позивача був зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 з 26 лютого 1993 року до дня його смерті та проживав у цьому будинку, а позивач - з 31 травня 2013 року, тобто, після досягнення ним 16-ліття, проте проживає там з часу свого народження.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/1, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 02.07.2020 року у справі № 201/18371/17, при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не ґрунтується на жодній правовій підставі володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. При цьому тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України.

У якості правової підстави для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України позивач посилався на те, що він є зареєстрованим та з часу свого народження - ІНФОРМАЦІЯ_3 - фактично проживає у вищезазначеному будинку, відкрито й добросовісно користується ним, у тому числі і часткою, власником якої була його тітка ОСОБА_5 , проте, про належність частини будинку його тітці він не знав та вважав власником всього будинку свого батька. При цьому позивач вказував, що ОСОБА_5 після оформлення спадщини у 1993 році фактично передала у користування батьку позивача - ОСОБА_2 - свою частку у праві власності на будинок для проживання і збереження цього майна і той до своєї смерті володів та користувався усім будинком, утримував це майно та вважав, що є законним володільцем і частки, власником якої була ОСОБА_5 .

Між тим викладені обставини свідчать про те, що позивач до смерті свого батька ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) користувався житловим будинком АДРЕСА_1 не як власник, а мав право користування цим будинком як член сім`ї співвласника будинку. Тоді як батьку позивача було достеменно відомо про те, що співвласником будинку є його сестра і він не міг вважати себе власником належної ОСОБА_5 частки будинку, оскільки, як зазначав позивач, ОСОБА_5 передала свою частку у праві власності на будинок ОСОБА_2 для проживання і збереження цього майна, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин приписів ч. 2 ст. 344 ЦК України.

За таких обставин, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають

З урахуванням вищевикладеного, доводи апеляційної скарги про обгрунтованість позову є помилковими, оскільки не узгоджуються з вимогами закону.

Також не можуть бути прийнятими до уваги посилання апеляційної скарги на безпідставність висновку суду першої інстанції про те, що Територіальна громада м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради є неналежним відповідачем.

Так, суд вірно виходив з того, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження смерті ОСОБА_5 (зокрема того, що померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 є ОСОБА_8 ) та відсутності у неї спадкоємців -. Отже, належних, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що спірна частка будинку не має власника або ж вона є безхазяйною, ОСОБА_1 не надано, а тому визначення в якості відповідача територіальної громади м. Миколаєва є передчасним.

Таким чином, вирішуючи спір, суд правильно визначився із виниклими правовідносинами сторін, повно та всебічно з`ясував обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Хоча колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про помилковість зазначення судом першої інстанції про обізнаність позивача відносно того, що власником 1/2 частини житлового будинку, на яку він просить визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_5 , у зв`язку із недоведеністю таких обставин, проте це не спростовує основного висновку суду щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , а тому не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Отже, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Зозулею Олександром Михайловичем - залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді С.Ю. Колосовський

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 11 серпня 2020 року