Дата документу 12.08.2020 Справа № 337/5672/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/5672/19
Провадження №22-ц/807/1957/20
Головуючий в 1-й інстанції Гнатик Г.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О. В., Полякова О. З.,
секретарСеменчук О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ями Дмитра Миколайовича на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2020 року, постановлену у м. Запоріжжі (повний текст ухвали складено 06 квітня 2020 року) у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Хортицького ВДВС м. Запоріжжя Білецької Крістіни Олександрівни,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії головного державного виконавця Хортицького ВДВС м. Запоріжжя Білецької Крістіни Олександрівни, яку обґрунтував тим, що він має статус боржника у виконавчому провадженні № 39066548, відкритому на підставі виконавчого листа, виданого Хортицьким районним судом м. Запоріжжя. 05.12.2019 року, перебуваючи у військовому навчальному підготовчому центрі, він намагався скористатися банківською карткою для придбання продуктів харчування, але виявилося, що картка заблокована. Так як вказана картка є карткою зарплатною, заявник вважає, що накладати арешт на грошові кошти, які знаходяться на рахунку, державний виконавець права не мала, тому просив визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Хортицького ВДВС про накладання арешту на його рахунок, поновити строк звернення до суду із скаргою.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2020 року, поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця Хортицького ВДВС.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні скарги на дії головного державного виконавця Хортицького ВДВС м. Запоріжжя Білецької Крістіни Олександрівни.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ями Дмитра Миколайовичаподав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати в частині відмови у задоволенні вимог скарги та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги скарги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що накладення арешту на рахунок, який відкритий боржником в АТ КБ «ПриватБанк» та призначений для перерахування заробітної плати заявнику, призводить до порушення конституційних прав останнього та позбавляє його коштів на існування.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні Хортицького ВДВС знаходиться виконавчий лист по справі № 2-210, виданий 24.02.2011 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/3 частини заробітної плати на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою державного виконавця від 25.07.2013 року за даним виконавчим листом, відкрито виконавче провадження (а.с. 34).

За час перебування виконавчого листа на примусовому виконанні, державним виконавцем проведено ряд дій на встановлення наявності у боржника майна, відкритих в банківських установах рахунків, отримано відповіді (а.с. 35 -48).

Постановою державного виконавця від 04.12.2019 року, було накладено арешт на грошові кошти боржника, що містяться на відкритих рахунках та будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом, що належать боржнику (а.с. 49).

04.12.2019 року, АТ КБ «Приватбанк» направило ВДВС листа, з якого вбачається, що згідно гл. 9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, відповідно до постанови ВДВС, на грошові кошти ОСОБА_1 накладено арешт (а.с.50).

Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 29.01.2020 року, заборгованість по аліментам у ОСОБА_1 за виконавчим листом № 2-210/2011, станом на 29.01.2020 року складає 136 865 грн. 24 коп. (а.с. 62-64).

Відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції виходив з того, що при наявності зазначеної суми заборгованості по сплаті аліментів у боржника ОСОБА_1 , на утримання неповнолітнього сина, державний виконавець Білецька К.О. правомірно винесла постанову про накладання арешту на грошові кошти боржника, що містяться на відкритих рахунках та будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За вимогами ч.3 ст.451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Положеннями ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п.7 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Постановою державного виконавця від 04.12.2019 року, було накладено арешт на грошові кошти боржника, що містяться на відкритих рахунках та будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом, що належать боржнику.

Відтак накладення арешту на майно боржника та вжиття заходів щодо забезпечення виконання рішення суду є обов`язком державного виконавця, який був реалізований ним в ході виконавчого провадження і підстав для визнання його дій незаконними немає.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до Постанови N 6, 07.02.2014, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах", при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження.

Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Посилання у скарзі на те, що «стягнення аліментів із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами не більше 50%» є безпідставним оскільки в даному випадку стягується саме заборгованість яка виникла через невиконання судового рішення.

Постановляючи ухвалу у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що оскаржувані рішення та дії було прийнято відповідно до закону, у межах повноважень суб`єкта оскарження, права чи свободи заявника не було порушено, а тому вимоги скарги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. З урахування наведеного колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ями Дмитра Миколайовичазалишити без задоволення, а ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2020 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 13 серпня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков