ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6929/19 Номер провадження 22-ц/814/1476/20Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод»

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 квітня 2020 року, ухвалене суддею Турченко Т. В., повний текст рішення складено дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» про зміну формулювання причини звільнення, -

В С Т А Н О В И В:

23 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» про визнання наказу про звільнення незаконним, зміну формулювання причини звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 25.01.2010 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 17 грудня 2019 року її було звільнено за прогул без поважних причин, згідно з п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним з наступних підстав. 02 грудня 2019 року нею було подано заяву про звільнення з 17 грудня 2019 року у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, подана заява була зареєстрована. На дану заяву керівництво Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» ніяким чином не відреагувало. Натомість, 17 грудня 2019 року вона отримала трудову книжку та дізналася про звільнення за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Просила суд визнати незаконним та скасувати наказ Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» №ПТМ0000445 від 17.12.2019 року. Визнати неправильним формулювання причини її звільнення за прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин), п. 4 ст. 40 КЗпП України. Зобов`язати Приватне акціонерне товариства «Полтавський турбомеханічний завод» внести запис до трудової книжки щодо зміни формулювання причин її звільнення із «звільнена за прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин), п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України» на «звільнена за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю» за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути з Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.12.2019 по день постановлення судового рішення.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 12 березня 2020 року за клопотанням позивача ОСОБА_1 закрито провадження в частині позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування наказу ПРАТ «ПТМЗ» « ПТМ00004 від 17.12.2019 року; стягнення з ПАТ «ПТМЗ» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18.12.2019 року по день постановлення судового рішення (а.с. 128).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 03 квітня 2020 року позов задоволено.

Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з посади економіста розрахункової групи теплоенергетичного цеху Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» за наказом від 17.12.2019 року №ПТМ00000445 з пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України за прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин на частину 3 статті 38 КЗпП України у зв`язку із не виконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю.

Зобов`язано Приватне акціонерне товариство «Полтавський турбомеханічний завод» внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про зміну формулювання причин звільнення з пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України на частину 3 статті 38 КЗпП України.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 5 250 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 02 грудня 2019 року позивач звернулася до відповідача з заявою про звільнення з 17.12.2019 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавча про працю. Порушення відповідачем законодавства про працю знайшло своє підтвердження, тому позивач обґрунтовано звернулась з заявою про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Звільнення позивача ОСОБА_1 з займаної посади за пунктом 4 частиною 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом проведено Приватним акціонерним товариством «Полтавський турбомеханічний завод» з порушенням КЗпП України, Конституції України, оскільки доведений факт перебування ОСОБА_1 на робочому місці в ці дні та виконання нею покладених обов`язків.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29 травня 2020 року стягнуто з відповідача Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» на користь держави судовий збір в сумі 1536,80 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Полтавський турбомеханічний завод», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи містяться достатні та допустимі докази, що підтверджують факт порушення зі сторони ОСОБА_1 дотримання графіку роботи та правил внутрішнього трудового розпорядку. Тобто, позивач без поважних причин залишила роботу, без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку, що підтверджується відповідними письмовими доказами і в свою чергу може вважатися прогулом. Вважає, що наявність у матеріалах справи лише скріншотів, які нібито були зроблені з робочого комп`ютера позивача ОСОБА_1 , не є належним та допустимим доказом у розумінні ЦПК України. Крім того, допитані у судовому засіданні свідки взагалі не є працівниками ПАТ «ПТМЗ» і їх показання не можуть бути враховані судом як доказ перебування позивача ОСОБА_1 на робочому місці.

У додаткових поясненнях до апеляційної скарги, поданих в межах строку дії карантину, відповідач вказує, що вирішуючи спір, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення із «звільнення на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважної причини) на «звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України». Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування. Проте, за клопотанням позивача, ухвалою суду першої інстанції провадження у цій частині позовних вимог було закрито. Отже, позивач ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити незалежно від доведеності факту прогулу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Салашний М.О просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанці повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_1 відповідно до наказу П/ПР-00177 від 25.01.2010 року була прийнята на посаду економіста-контролера ПрАТ «Полтавський турбомеханічний завод» (а.с. 27). Згодом була переведена на посаду економіста розрахункової групи теплоенергетичного цеху.

02 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до директора Акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» Нікітіна Є.В. з заявою про звільнення з 17 грудня 2019 року згідно з частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України, а саме, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю. Також просила виплатити належні їй до виплати кошти, у тому числі, у зв`язку зі звільненням по даній підставі, згідно з чинним законодавством, про що внести відповідні записи в трудову книжку, у тому числі з урахуванням підстави звільнення з роботи (а.с. 9).

Підставою звернення з даною заявою слугувало те, що Приватне акціонерне товариство «Полтавський турбомеханічний завод» не виплатило ОСОБА_1 заробітну плату за вересень-жовтень 2019 року вчасно та листопад 2019 року (аванс + заробітна плата), а також кошти за щорічну відпустку, в якій вона знаходилась у жовтні 2019 року, що підтверджується розрахунковими листками за вересень, жовтень, листопад, грудень 2019 року (а.с. 10-11) та виписками АТ КБ «Приватбанк» по картковому рахунку НОМЕР_1 ОСОБА_1 (а.с. 12-13).

Наказом по ПАТ «Полтавський турбомеханічний завод» № ПТМ0000445 від 17 грудня 2019 року ОСОБА_1 звільнено за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул (а.с. 28).

Судом першої інстанції за наявними матеріалами цивільної справи встановлено, що відповідачем дійсно було порушено законодавство про працю і позивач обґрунтовано звернулась з заявою про звільнення за ч. 3 ст. КЗпП України, тому звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є безпідставним та незаконним.

Факт перебування позивача на робочому місці підтверджується нарядом на виконання робіт від 10.12.2019 р., 11.12.2019 р., 16.12.2019 р., затверджені начальником цеху ОСОБА_2 , перепискою з фізичними особами та підприємствами, яку вела ОСОБА_1 , перебуваючи на робочому місці, пояснення допитаних свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а також актом про присутність на робочому місці від 18.12.2019 року (а.с. 68), складений сестрою медичної практики сімейної медицини ОСОБА_7 , сімейним лікарем ОСОБА_8 , сімейним лікарем ОСОБА_9 , сестрою медичної загальної практики сімейної медицини ОСОБА_10 .

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що звільнення позивача ОСОБА_1 з займаної посади за пунктом 4 частиною 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом проведено Приватним акціонерним товариством «Полтавський турбомеханічний завод» з порушенням Кодексу Законів про працю України, Конституції України.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Отже, суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення.

Змінюючи формулювання причини звільнення, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що роботодавець не пов`язував звільнення позивача за власним бажанням і відсутні докази, що він помилився у формулюванні підстав звільнення.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Вищезазначені положення матеріального закону судом першої інстанції залишено поза увагою.

Вирішуючи спір, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення: із «звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул без поважної причини) на «звільнення на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням».

Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування.

Наведені висновки сформульовані у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 524/679/19 з подібними фактичними обставинами і спірними правовідносинами.

Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

По справі вбачається, що позивач у відповідності до ст. 49 ЦПК України 20.02.2020 року подала суду заяву про зменшення позовних вимог, залишивши вимогу про зміну формулювання причини звільнення. Отже, зважаючи на правові висновки Верховного Суду, які мають бути враховані судом при вирішенні цього спору, слід виходити з того, що позивач обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити саме з цих підстав незалежно від доведеності факту прогулу.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з обранням позивачем належного способу захисту порушеного права.

Оскільки додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 травня 2020 року, яким вирішено питання про стягнення судового збору, є похідним від основного, то воно також підлягає скасуванню.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

По справі вбачається, що відповідач сплатив 2 305,20 грн. судового збору при подачі апеляційної скарги (а.с. 174,175), ця сума підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Крім цього, по справі вбачається, що при пред`явленні позову позивачем не було сплачено судовий збір, хоча нею не заявлялася вимога про про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, яка згідно п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачає, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

При цьому, позивачем були заявлені вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання неправильним формулювання причини звільнення за прогул, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Судовий збір як складова судових витрат виконує компенсаційну, превентивну і соціальну функції. Обов`язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір - це процесуальний обов`язок, визначений нормами процесуального права.

Згідно п.п. 34,35,36 правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16, провадження №12-301гс18 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. Висновок стосовно застосування приписів пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" у редакції Закону України від 22 травня 2015 року N 484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" при вирішенні спору про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладений у раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі N 226/168/15-ц (провадження N 6-1121цс16), не суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у цій постанові, тому підстави для відступлення від нього відсутні.

Таким чином, позивач, пред`являючи позов з вище вказаними вимогами, не була звільнена від сплати судового збору.

Згідно ч. 1,2 п.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

При ухваленні нового рішення про відмову у задоволенні позову про визнання неправильним формулювання причини звільнення за прогулпідлягає стягненню з позивача на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Оскільки провадження у справі за позовними вимогами про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 12 березня 2020 року за клопотанням позивача ОСОБА_1 закрито, то згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України уразі відмови позивача від позову суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позивач при подачі позову судовий збір за ці вимоги не сплатила, то з неї підлягають стягненню 50% від того розміру, який підлягав сплаті при подачі позову, тобто (768,40 грн. +768,40 грн.) : 2 = 768,40 грн.

Таким чином, підлягає стягненню з позивача на користь держави судовий збір всього у розмірі 1536,80 грн. (768,40 грн. +768,40 грн.).

Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 квітня 2020 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 травня 2020 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» про зміну формулювання причин звільнення - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1536,80 грн.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» сплачений судовий збір у розмірі 2 305,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2020 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов