Справа № 305/119/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., СОБОСЛОЯ Г.Г.

при секретарі МИКУЛЯК Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 305/119/19 за позовом ОСОБА_1 до Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, про відшкодування майнової і моральної шкоди, за апеляційною скаргою Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Рахівського районного суду від 9 квітня 2019 року, повний текст якого складено 19 квітня 2019 року, головуюча суддя Бліщ О.Б., -

встановив:

23.01.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Рахівського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції Закарпатській області про відшкодування майнової і моральної шкоди, третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, зазначив на стороні відповідача Тячівське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області. Позов мотивувався наступним.

У провадженні Рахівського районного суду з 26.04.2012 до 20.09.2017 перебувала цивільна справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором від 25.08.2005 № MKRWRK06032608. Рішенням Рахівського районного суду від 21.02.2013 у позові було відмовлено, судом було встановлено, що ОСОБА_1 цей кредитний договір не укладав і кредит за ним не отримував. Тобто, між позивачем і банком не виникли цивільні права і обов`язки з кредитного договору, у банку відсутнє право вимоги з позивача боргу за цим договором.

Незважаючи на наявність цього рішення суду, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Боднар І.М. вчинила 13.05.2016 за реєстровим № 3932 виконавчий напис, яким запропонувала стягнути з позивача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 27580,36 грн заборгованості за кредитним договором від 25.08.2005 № MKRWRK06032608 і 1700,00 грн витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису. Рішенням Рахівського районного суду від 20.09.2017 цей виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню.

Попри це, постановою держвиконавця Рахівського РВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області від 08.08.2016 на виконання вказаного виконавчого напису нотаріуса було відкрито виконавче провадження № 518772684. За заявою стягувача ПАТ КБ «ПриватБанк», якому було відомо про рішення Рахівського районного суду від 20.09.2017, держвиконавцем були застосовані арешт майна боржника та заборона його відчуження, а постановою держвиконавця від 08.11.2017 було передано виконавчий документ на виконання до Тячівського об`єднаного управління ПФУ в Закарпатській області.

12.09.2018 представник позивача подав до органу ДВС заяву про закінчення виконавчого провадження та звільнення майна боржника з-під арешту у зв`язку з визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. 17.09.2018 держвиконавець на підставі цієї заяви та рішення Рахівського районного суду від 20.09.2017 постановив закінчити виконавче провадження.

Однак, за період з 01.02.2018 по 31.10.2018 Тячівським об`єднаним управлінням ПФУ в Закарпатській області в порядку виконання рішення з позивача були стягнуті 5237,91 грн.

Таким чином, Рахівський РВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області стягував кошти з позивача неправомірно та має перед ним заборгованість у сумі 5237,91 грн.

Діями відповідача позивачу завдано й моральної шкоди, оскільки його права порушувалися вісім місяців, він у цей час перебував у стресі, не міг користуватися своїми грішми, був порушений звичний режим його життя, його звички, він не міг реалізувати своїх бажань, зазнав моральних страждань, негативних переживань, йому довелося докладати зусиль для організації свого життя, зрештою, погіршилося його здоров`я, він 14.07.2017 був визнаний інвалідом ІІ групи. Компенсацію моральної шкоди оцінює у 10000,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст. 56 Конституції України, ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, ст. 80 Закону України «Про державну службу» щодо відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади під час здійснення нею своїх повноважень, позивач ОСОБА_1 просив стягнути на його користь із ДВС ГТУЮ у Закарпатській області:

кошти, неправомірно стягнуті згідно постанови про звернення стягнення на його доходи від 08.11.2018 № 51872684 в сумі 5237,91 грн;

моральне відшкодування у сумі 10000,00 грн;

судові витрати в сумі 3000,00 грн.

Рішенням Рахівського районного суду від 09.04.2019 позов задоволено частково, стягнуто з Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 неправомірно стягнуті кошти в сумі 5237,91 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди 5100,00 грн, а також 3000,00 грн судових витрат.

Додатковим рішенням Рахівського районного суду від 01.08.2019 стягнуто з Рахівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що орган ДВС у питанні виконання виконавчого напису нотаріуса, що був спірним, діяв неправомірно, вжив спрямовані на стягнення коштів з боржника заходи в той час, коли виконавчий напис вже був визнаний недійсним, і в цей час з боржника стягувалися кошти на виконання рішення, тому виникли підстави для відшкодування відповідачем завданої позивачу майнової та моральної шкоди.

Відповідач Рахівський РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області оскаржив рішення Рахівського районного суду від 09.04.2019 як незаконне та необґрунтоване через неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Наводить у скарзі такі доводи.

Відповідач як орган державної виконавчої служби діяв у межах закону та наданих ним повноважень при виконанні рішення, зокрема, виконавчого напису нотаріуса про стягнення боргу. При цьому, виконавче провадження за заявою стягувача було відкрито значно раніше, аніж було постановлене судове рішення, яким виконавчий документ було визнано таким, що не підлягає виконанню. Тому твердження про те, що відкриття виконавчого провадження було незаконним і всупереч наявному судовому рішенню безпідставне.

Арешт майна боржника, заборона його відчуження та звернення стягнення на доходи боржника (зокрема, на пенсію) були правомірними.

Крім того, орган ДВС не був учасником справи щодо визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, і не володів інформацією щодо суті справи та ухваленого в ній судового рішення. Орган ДВС не має обов`язку відслідковувати через мережу Інтернет наявність чи відсутність судових рішень, зокрема, в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Натомість саме сторони виконавчого провадження повинні невідкладно повідомляти орган ДВС про обставини, що впливають на виконання рішення. Тим часом, сторона позивача достеменно знаючи про відкрите виконавче провадження (з 18.08.2016), отримавши додатково листом від 05.09.2016 роз`яснення щодо виконавчого провадження та документи цього провадження, знаючи про судове рішення, яким виконавчий документ був визнаний таким, що не підлягає виконанню, повідомила про це орган ДВС лише 13.09.2018. Саме несвоєчасне повідомлення боржником про обставини, які слугують підставами для закінчення виконавчого провадження, призвело до продовження стягнення коштів з його пенсії.

Одразу ж після отримання відповідної інформації від боржника держвиконавець постановою від 17.09.2018 закінчив виконавче провадження. Водночас питання про повернення боржнику стягнутих коштів у сумі 5237,91 грн не належить до компетенції держвиконавця і підстав для його вирішення він не мав.

Позивачем не було доведено, а судом не було встановлено неправомірності дій державного виконавця при виконанні рішення. Дії чи бездіяльність державного виконавця при виконанні виконавчого напису нотаріуса не оскаржувалися боржником у порядку, передбаченому законом, зокрема, в порядку адміністративного судочинства. Тим часом, саме це повинно було передувати позову про відшкодування шкоди.

Сторона просить рішення суду скасувати, в позові відмовити.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 27.11.2019 залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області до участі в справі як правонаступника Тячівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.

На час розгляду справи апеляційним судом за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що найменуванням відповідача юридичної особи є «Рахівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ)», при цьому, , що з моменту державної реєстрації 27.03.2007 належав юридичній особі Рахівському районному відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Закарпатській області, а також інші обліково-реєстраційні дані юридичної особи залишилися незмінними. Зміна підпорядкування відповідача не потягла зміни його правового статусу як юридичної особи та зміни процесуального статусу в справі.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оглянувши цивільні справи № 709/1416/2012 і № 305/2021/16-ц, виконавче провадження № 51872684, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Відповідно до ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, що була чинною на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-81 ЦПК України:

правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав;

кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують право на пред`явлення вимог (право на позов) та пред`явлення їх до конкретного відповідача (відповідачів), обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач (позивачі) особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач (відповідачі) особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 ЦПК України).

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі належного позивача (позивачів) відповідає обов`язок належного відповідача (відповідачів) усунути порушення права.

Суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичної чи юридичної особи, поданим відповідно до ЦПК України (ст. 13 ч. 1 ЦПК України). Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи суд не вправі за відсутності для того належних підстав змінювати склад позивачів, відповідачів у справі, зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві (ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст. 55 ч. 1, ст. 56 ч.ч. 2, 3, 6, ст.ст. 351, 352, ст. 368 ч. 1 ЦПК України).

Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності вимог, пред`явлених належним позивачем (позивачами) до належного відповідача (відповідачів) (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Встановлено, що у квітні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Рахівського районного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу в сумі 20868,20 грн за кредитним договором від 25.08.2005 № MKRWRK06032608 (а.с. 2-7 справи № 709/1416/2012).

Рішенням Рахівського районного суду від 21.02.2013 у цьому позові було відмовлено, судом було встановлено, що ОСОБА_1 цей кредитний договір не укладав і кредит за ним не отримував (а.с. 4-5, а.с. 159-162 справи № 709/1416/2012). Рішення суду не оскаржувалося і набрало законної сили 05.03.2013.

Попри встановлені рішенням Рахівського районного суду від 21.02.2013 у справі № 709/1416/2012 обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до нотаріуса по виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 боргу, внаслідок чого приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Боднар І.М. вчинила 13.05.2016 за реєстровим № 3932 виконавчий напис, яким запропонувала стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 27580,36 грн заборгованості за кредитним договором від 25.08.2005 № MKRWRK06032608 і 1700,00 грн витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, разом 29280,36 грн (а.с. 13, а.с. 6 справи № 305/2021/16-ц, а.с. 3 в.п. № 51872684).

На підставі заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» від 11.06.2016 № 30.1.0.0/2-111222 заст. начальника Рахівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Писар Б.А. постановою від 08.08.2016 відкрила виконавче провадження № 51872684 на примусове виконання виконавчого напису (а.с. 12, а.с. 5 в.п. № 51872684). Копія зазначеної постанови була направлена ОСОБА_1 при листі від 11.08.2016 за вих. № 01-39/5366 і була отримана адресатом 18.08.2016, що підтверджується квитанцією про доставлення рекомендованого поштового відправлення (а.с. 6, 7 в.п. № 51872684). Постановою заст. начальника Рахівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Писар Б.А. від 11.08.2016 був накладений арешт на майно боржника та оголошено заборону його відчуження (а.с. 12, а.с. 8 в.п. № 51872684).

05.09.2016 до Рахівського РВ ДВС надійшов адвокатський запит від 29.08.2016 № Р-27 адвоката Бандури В.О. в інтересах ОСОБА_1 про надання інформації та документів щодо підстав для відкриття виконавчого провадження стосовно ОСОБА_1 (а.с. 39, а.с. 16 в.п. № 51872684). Листом від 05.09.2016 № 01-39/5588 Рахівський РВ ДВС повідомив представника ОСОБА_2 про підстави та обставини відкриття виконавчого провадження № 51872684 і надіслав копії документів, зокрема, виконавчого напису нотаріуса, постанов про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна боржника та заборону його відчуження (а.с. 40, а.с. 17 в.п. № 51872684).

Отже, про виконавче провадження № 51872684 ОСОБА_1 був обізнаний у вересні 2016 року.

Заявою від 06.12.2016, що надійшла до Рахівського районного суду 07.12.2016, ОСОБА_1 пред`явив до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Боднар І.М., позов про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню (а.с. 7-8, а.с. 1-4 справи № 305/2021/16-ц). Рішенням Рахівського районного суду від 20.09.2017 позов задоволено, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Боднар І.М. 13.05.2016 за реєстровим № 3932 про стягнення з ОСОБА_1 боргу визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с. 6, а.с. 79-82 справи № 305/2021/16-ц). У цій справі позивач не ставив питання про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку (ст. 152 ч. 1 п. 6 ЦПК України в редакції, що була чинною до 15.12.2017).

Рішення Рахівського районного суду від 20.09.2017 було оскаржене ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині розподілу судових витрат. Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 14.05.2018 рішення Рахівського районного суду від 20.09.2017 у частині розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, змінено, виключено з мотивувальної частини рішення судження про необхідність стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 4000,00 грн витрат на оплату правової допомоги і 1366,32 грн витрат, пов`язаних з викликом до суду, та викладено резолютивну частину рішення із вказівкою на стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 551,21 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору (а.с. 139-145 справи № 305/2021/16-ц).

Постановою ст. держвиконавця Рахівського РВ ДВС Гудем`юка І.П. від 08.11.2017 було звернено стягнення на пенсію боржника ОСОБА_1 та зобов`язано Тячівське об`єднане управління ПФУ в Закарпатській області здійснювати відрахування з доходів боржника у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу 32328,40 грн (а.с. 26 в.п. № 51872684).

На виконання зазначеної постанови держвиконавця Тячівське об`єднане управління ПФУ в Закарпатській області здійснило фактично відрахування з пенсії ОСОБА_1 в сумі 5237,91 грн за період з 01.02.2018 по 31.10.2018, що підтверджується довідкою органу ПФУ від 30.10.2018 № 958 (а.с. 17, а.с. 55 в.п. № 51872684).

Заяву про закінчення виконавчого провадження з посиланням на рішення Рахівського районного суду від 20.09.2017 у справі № 305/2021/16-ц представник ОСОБА_1 адвокат Бандура В.О. подав до Рахівського РВ ДВС 13.09.2018 (а.с. 14-15, а.с. 45-47 в.п. № 51872684). Постановою ст. держвиконавця Рахівського РВ ДВС Гудем`юка І.П. від 17.09.2018 виконавче провадження № 51872684 було закінчено з підстави, передбаченої п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження (Закон № 1404-VIII) - скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (а.с. 19, а.с. 51 в.п. № 51872684).

У матеріалах справи та виконавчого провадження відсутні дані щодо повідомлення у період з вересня 2016 року до 13.09.2018 року боржником у виконавчому провадженні ОСОБА_1 органу ДВС про обставини, які є істотними для боржника та для органу ДВС у контексті руху виконавчого провадження.

З розпоряджень про перерахування коштів, що надійшли у процесі виконання рішення, від 13.02.2018, 28.03.2018, 16.04.2018, 24.05.2018, 17.07.2018 випливає, що з суми у 581,99 грн, яка щоразу надходила, 529,08 грн перераховувалися на користь стягувача ПАТ КБ «ПриватБанк», а 52,91 грн перераховувалися на рахунки в підрозділі Держказначейства як виконавчий збір (а.с. 28-32 в.п. № 51872684). Інших розпоряджень та/або платіжних документів про перерахування коштів стягувачу та в якості виконавчого збору в наявних матеріалах немає, водночас з урахуванням довідки Тячівського об`єднаного управління ПФУ в Закарпатській області від 30.10.2018 № 958 та письмового визнання Рахівським РВ ДВС відповідних обставин (а.с. 33), слід констатувати, що всього з ОСОБА_1 були стягнуті 5237,91 грн, з яких 3195,40 грн перераховано стягувачу, а 296,54 грн виконавчого збору перераховано до Державного бюджету України (ст. 27 ч. 1 Закону № 1404-VIII).

Після закінчення виконавчого провадження 1745,97 грн Рахівський РВ ДВС повернув ОСОБА_1 платіжними дорученнями від 24.09.2018 № 1738 та від 29.10.2018 № 2033 і № 2140 (щоразу по 581,99 грн) (а.с. 47, 48, а.с. 48,49 в.п. № 51872684).

Конституцією України встановлено, що:

держава відповідає перед людиною за свою діяльність (ст. 3);

державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (ст. 6);

в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8);

держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності (ст. 13);

органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19);

ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним (ст. 41);

права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ст. 55);

кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56).

За приписами ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ст. 1 ч. 1); держава Україна є учасником цивільних відносин (ст. 2 ч. 2); держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ст. 167 ч. 1); держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ч. 1); держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ч. 1).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 3 ЦК України).

Особа вправі вимагати повного відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої їй винною, протиправною поведінкою іншої особи; за загальним правилом, відсутність вини у шкоді доводить заподіювач, розмір завданої шкоди доводиться позивачем (ст.ст. 11-16, 22, 23, 1166, 1167 ЦК України). Водночас моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала … в інших випадках, встановлених законом (ст. 1167 ч. 2 п. 3 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі:

незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ч. 1 ЦК України);

незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ч. 1 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 ч. 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (Закон № 1403-VIII) та ст. 5 ч. 1 Закону № 1404-VIII, примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців). Систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку; державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом; державні виконавці, керівники та спеціалісти органів державної виконавчої служби є державними службовцями (ст. 6, ст. 7 ч. 2, ст. 8 ч. 1 Закону № 1403-VIII).

Державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави; матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави (ст. 1 ч. 1, ст. 80 ч. 1 Закону України «Про державну службу»).

За цих умов слід констатувати, що фізична особа не може бути позбавлена гарантованого їй Конституцією і Законами України права вимагати за наявності відповідних підстав відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої державою в особі органу державної влади, через який держава діє у цивільних відносинах. Орган державної виконавчої служби є органом державної виконавчої влади, внаслідок дій чи бездіяльності якого особі може бути завдана шкода, за яку відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відтак, належним відповідачем за пред`явленими ОСОБА_1 вимогами про відшкодування майнової та моральної шкоди є держава Україна, яка діє у цивільних відносинах через відповідний орган виконавчої влади, в даному випадку Рахівський РВ ДВС.

Оскільки держава відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном, на яке може бути звернено стягнення, а за грошовими вимогами про відшкодування шкоди коштами, що належать державі та є складовою Державного бюджету України (в тому числі, з урахуванням факту зарахування безпосередньо до державного бюджету виконавчого збору), відповідачем у справі про відшкодування шкоди державою є також Державна казначейська служба України (держава діє в особі цього відповідача), позаяк здійснює операції з бюджетними коштами, виконує рішення в частині майнових вимог в разі їх задоволення (виконує відповідне зобов`язання перед позивачем, стягувачем), здійснює безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду.

Зазначене випливає з суті спірних правовідносин, узгоджується з нормами ст.ст. 25, 43 Бюджетного кодексу України, пп. 2, 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Постановою КМ України від 15.04.2015 № 215, з іншими положеннями законодавства та відповідає змісту правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 та в ряді інших постанов.

Відповідно до реальних обставин справи має місце спір між ОСОБА_1 і державою Україна щодо відшкодування майнової та моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України. Держава вправі діяти в особі відповідних державних органів у такому спорі на захист своїх законних прав та інтересів, проте, не брала участі в справі в якості відповідача, тоді як спір безпосередньо стосується її майнових прав та інтересів. Участь у справі Рахівського РВ ДВС як відповідача, який діяв лише як юридична особа від власного імені, не виключає необхідності участі в справі належного відповідача (відповідачів).

Попри вищенаведене позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами і пред`явив та підтримував позов лише до Рахівського РВ ДВС за фактичної наявності спору з державою. Суд першої інстанції суті спірних правовідносин у контексті суб`єктного складу сторін у справі не врахував, у порядку, передбаченому ст. 12 ч. 5, ст. 51, ст. 197 ч. 2 п.п. 4, 19, ст. 214 ч. 2 ЦПК України, не діяв, у тому числі, питання про участь у справі належного відповідача (відповідачів), не обговорив, процесуальних рішень не приймав.

Тим часом, саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і саме відповідачу належить право визнати позов, пред`явити і підтримувати зустрічний позов, укласти мирову угоду тощо (ст. 12 ч. 3, ст.ст. 43, 49, 81, 193, 206, 207 ЦПК України).

Тож позов не був пред`явлений, а справу не було вирішено щодо належного відповідача (відповідачів). Суд не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача (відповідачів) для вирішення спору як щодо їхніх прав, так і щодо прав позивача по суті. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість реального вирішення спору.

За умовами справи на стадії апеляційного провадження викладені обставини не можуть бути змінені, а порушення норм закону не можуть бути усунені чи виправлені. Вирішення справи за відсутності в ній необхідного для вирішення спору відповідача (відповідачів) є обов`язковою підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення безвідносно до наявності чи відсутності в апеляційній скарзі доводів щодо цього (ст. 367 ч. 4, ст. 376 ч. 3 п. 4 ЦПК України).

Виходячи з наведеного, з урахуванням положень ст. 367 ч. 4 ЦПК України та на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4 цього Кодексу апеляцію слід задовольнити, рішення суду скасувати, у позові відмовити з наведених вище процесуальних підстав внаслідок прийняття судом рішення про права, свободи, та інтереси особи, яка не була залучена до участі у справі.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) задовольнити, рішення Рахівського районного суду від 9 квітня 2019 року та додаткове рішення цього ж суду від 1 серпня 2019 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про відшкодування майнової і моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 30 січня 2020 року.

Судді