Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.08.2020 Справа №607/27523/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі:

головуючого Ромазана В.В.

за участю секретаря Мотиль Б.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Кожевнікової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Енергоконструкція» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до приватного підприємства «Енергоконструкція» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування заявлених вимог позивач ОСОБА_1 вказав на те, що з 15 жовтня 2013 року по 11 вересня 2014 року він працював на посаді тракториста у ПП «Енергоконструкція». Наказом №200 від 11 вересня 2014 року позивача звільнено із займаної посади за власним бажанням, з підстав передбачених ст..38 КЗпП України. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем позивачу було нараховано але не виплачено заробітну плату. 02.09.2019 року позивач пред`явив відповідачу заяву щодо проведення розрахунку про виплату заробітної плати, а також компенсації за невикористану відпустку. Однак такі звернення до відповідача залишились без реагування. В день звільнення позивача, відповідач не повідомив його про нараховані суми, які слід виплатити при звільненні, не здійснив виплату належних йому коштів. Згідно із довідкою форми ОК-5, виданою Головним управлінням пенсійного фонду України, розмір заробітної плати позивача за період з червня по вересень 2014 року склав 2118,53 грн. Відтак, просить стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки йому розрахунку при звільнення у розмірі 28191,60 грн., тобто за 1476 робочих днів, а саме з 11.09.2014 року, із розрахунку середньоденного заробітку позивача у розмірі 19,10 грн. Враховуючи наведені обставини, просить стягнути із ПП «Енергоконструкція» на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 2118,53 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 28191,60 грн.

Представник відповідача ПП «Енергконструкція» відзиву на позов не подавав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали та просять його задовольнити.

Представник ПП «Енергконструкція» в судовому засіданні позов не визнав, зазначивши суду, що із позивачем проведено розрахунок у повному обсязі. В підтвердження надав витяг з табелів робочого часу з червня по вересень 2014 року, а також розрахункові листи за вказаний період з яких вбачається, що позивачу нараховані зазначені ним суми коштів. Також, надав копію акту перевірки дотримання суб`єктами господарювання законодавства про працю від 16.12.2014 року згідно якого на його думку не встановлено порушення трудових прав позивача. Також, вважає що позивачем пропущено строк давності звернення із вимогою про стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив.

15 жовтня 2013 року згідно наказу керівника ПП «Енергоконструкція» Кривошию П.М. прийнято на посаду тракториста ПП «Енергоконструкція».

11 вересня 2014 року згідно наказу керівника ПП «Енергоконструкція» із ОСОБА_1 припинено трудовий договір на підставі поданої ним заяви, за власними бажанням, тобто згідно із ст..38 КЗпП України.

Крім цього згідно із розпорядженням керівника ПП «Енергконструкція» №200/1 від 11 вересня 2014 року, ОСОБА_1 надано компенсацію за невикористану відпустку за період з 15 жовтня 2013 року по 11 вересня 2014 року.

Як вбачається із розрахунку компенсації за невикористану відпустку ПП «Енергоконструкція» ОСОБА_1 нараховано за 24 календарних дні невикористаної відпустки із розрахунку середньоденного заробітку 27,05 грн. у розмірі 649,20 грн.

Як вбачається із наданих ПП «Енергоконструкція» суду розрахункових листків ОСОБА_1 , останньому зазначеним підприємством нараховано:

-за червень 2014 року 648,98 грн., утримано 25,85, до виплати 623, 13 грн.

-за липень 2014 року - 610 грн., утримано 21,96 грн., до виплати 588,05 грн.

-за серпень 2014 року 610 грн., утримано 31,11, до виплати із врахуванням залишку 1166,93 грн.,

-за вересень 2014 року 898,75 грн., утримано 64,58, до виплати із врахуванням залишку 1413,06 грн.

Таким чином, станом момент звільнення ОСОБА_1 , останньому було нараховано за період із червня по вересень 2014 року та підлягало виплаті наростаючим підсумком заробітна плата в розмірі 1413,06 грн.

На вимогу суду представником відповідача не надано суду доказів, які б підтверджували виплату позивачу зазначеної суми коштів, у тому числі платіжних відомостей за вказаний період, видаткових касових ордерів, перерахування на картковий рахунок позивача належних йому коштів, тощо. Як пояснив представник позивача, документи, які б підтверджували виплату позивачу зазначених сум не збереглися в ПП «Енергоконструкція».

02 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до директора ПП «Енергоконструкція» із заявою перо необхідність проведення із ним розрахунку при звільненні та видачу заборгованості по заробітній платі.

Як вбачається із відомостей наданих Пенсійним фондом України про сплату страхових внесків за 2014 рік (Форма 5 ОК), Кривошиї нараховано заробітної плати за червень 648,98 грн., за липень 610 грн., за серпень 610 грн., за вересень 249,55 грн.

Як вбачається із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків ОСОБА_1 , наданої Тернопільською державною податковою інспекцією за період з 2 по 3 квартал 2014 року, станом на 31.07.2020 року, Кривошиї П.М. ПП «Енергоконструкція» нараховано заробітну плату за 2 квартал 2014 року на суму 648,98 грн. та утримано податку в розмірі 2,49 грн.; за 3 квартал 2014 року нараховано заробітної плати на суму 1469,55 грн., утримано податку 0 грн.

Відповідно до акту перевірки дотримання суб`єктами господарювання законодавства про працю від 16 грудня 2014 року №122, складеного спеціалістами відділу праці Управління економіки, промисловості та праці Тернопільської міської ради, при проведенні ПП «Енергоконструкція» дотримання вимог законодавства про працю встановлено не дотримання термінів виплати заробітної плати, чим порушено вимоги ч.1, ч.2 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці».

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Судом з`ясовано, що у день звільнення ОСОБА_1 роботодавцем не було виплачено йому усі належні суми при звільненні. Так, позивачу не виплачена нарахована заробітна плата на суму 1469,55 грн., яку суд вважає, що слід стягнути із відповідача. При цьому суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що таку заробітну плату було виплачено позивачу, оскільки доказів такої виплати останнім суду не надано. Проте, вирішуючи позовні вимоги позивача у цій частині, суд вважає, що вимоги про стягнення нарахованої йому суми у розмірі 648,98 грн. за червень 2014 року не підлягають до задоволення, оскільки як вбачається із відомостей із Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків щодо ОСОБА_1 , наданої Тернопільською державною податковою інспекцією за період з 2 по 3 квартал 2014 року, ОСОБА_1 із нарахованої заробітної плати ПП «Енергоконструкція» за червень 2014 року на суму 648,98 грн. утримано податку в розмірі 2,49 грн., проте із інших нарахованих сум за 3 квартал 2014 року роботодавцем відрахувань не сплачено, відтак суд вважає, що зазначену суму в розмірі 648,49 грн. відповідач виплатив позивачу. Таким чином, враховуюче наведене, суд вважає, що вимоги позивача у цій частині щодо стягнення у його користь заборгованості по заробітній платі підлягають до часткового задоволення на суму 1469, 55 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку із відповідача за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином із вказаних положень закону вбачається, що стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Проте, відповідач не провів виплату усіх сум, належних позивачу, у день його звільнення, чим порушив вимоги ст..116 КЗпП України. Зокрема, ОСОБА_1 не було виплачено у день його звільнення усю належну йому заробітну плату.

Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченою статтею 117 КЗпП України.

Середньоденна заробітна плата позивача складає 19,10 грн., що встановлено виходячи із довідки форми ОК-5 Пенсійного фонду України, а саме заробітна плата за два останніх місяці, що передували дню звільненню 859,55 грн., кількість робочих днів за два місяці - 44, тому : 859,55 / 44 = 19,10 грн.

За період з 11.09.2014 року по 07.08.2020 року кількість робочих днів буде становити 1478 днів, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні буде складати: 19,10 грн. * 1478 робочих днів = 28 229,8 грн..

Проте, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, суд виходить з такого.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Зазначений правовий висновок відображено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15.

Застосовуючи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України суд виходить з наступного.

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом 26 листопада 2019 року, тобто через п`ять років після свого звільнення з роботи, яке мало місце 11 вересня 2014 року. Загальна сума невиплаченої заробітної плати, яка визначена судом йому до стягнення у розмірі 1469,55 грн., відтак є в 19 разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні. Таким чином, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 4 000 грн.

Також, задовольняючи частково позов позивача, суд відкидає твердження відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності, оскільки частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Верховний Суд в постанові від 16 січня 2018 року у справі №446/509/16-ц вказав, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Зазначене також відповідає висновкам, викладеним в рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013, яке є остаточним та обов`язковим до виконання на території України.

Крім цього, не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного для після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Зазначена правова позиція відображена у постанові ВС України від 24.04.2019 року у справі №607/14495/16.

Оскільки відповідач на вимогу позивача подану ним 02.09.2019 року про проведення усіх належних йому виплат, не провів їх по даний час, тому суд вважає, що позивач не пропустив тримісячний строк звернення до суду. Крім цього, зазначене порушення відповідача, яке полягає у невиплаті позивачу заробітної плати, є триваючим порушенням.

Крім цього, суд вважає, що в силу вимог ст..141 ЦПК України слід стягнути із відповідача у користь держави 840 грн. 80 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 263, 265 ЦПК України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про оплату праці», суд,-

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до приватного підприємства «Енергоконструкція» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задовольнити частково.

Стягнути з приватного підприємства «Енергоконструкція» в користь ОСОБА_1 суму невиплаченої заробітної плати у розмірі 1469 (одна тисяча чотириста шістдесят дев`ять) грн.. 55 коп. за період з 01.07.2014 року по 11.09.2014 року, з урахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів.

Стягнути із приватного підприємства «Енергокострункція» в користь ОСОБА_1 4 000 (чотири тисячі) гривень середнього заробітку заробітку за час затримки виплати ОСОБА_1 розрахунку при звільненні.

У решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з приватного підприємства «Енергоконструкція» в користь держави судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Приватне підприємство «Енергоконструкція», місцезнаходження, м.Тернопіль, вул..Текстильна, 28, Код .

Головуючий суддяВ. В. Ромазан