"03" серпня 2020 р. Справа № 363/2851/20
УХВАЛА

03 серпня 2020 року суддя Вишгородського районного суду Київської області Чірков Г.Є., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Реєстраційна служба Вишгородського районного управляння юстиції про зняття арешту з нерухомого майна,

встановив:

даний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, за правилами якого його подано, виходячи з наступного.

Пред`явлений позов обґрунтовується тим, що між позивачем та ОСОБА_2 12 листопада 2007 року укладено договір довічного утримання. В цей же день реєстратором Вишгородської районної нотаріальної контори накладено заборону на відчуження будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ст. 73 «Про нотаріат». Так 12.11.2007 року у Олійника виникло право власності на вказаний будинок. 16 лютого 2018 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області, яке набрало законної сили, зазначений договір довічного утримання розірвано. При зверненні позивача до адвоката для перереєстрацію вказаного будинку на себе, однак отримав інформацію, що 13 серпня 2014 року Дарницьким районним судом м. Києва забезпечено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 шляхом накладення арешту на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З огляду на це позивач змушений звернутися за захистом своїх порушених прав шляхом зняття арешту з вказаного нерухомого майна.

Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 129-1 Конституції України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст. 18 ЦПК України передбачено обов`язковість судових рішень.

Зокрема, за змістом вказаних вимог Закону передбачено, що всі судові рішення, які набрали законної сили обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для виконання та в розумінні зазначених вище норм Закону повинно бути виконано з метою забезпечення ефективного та реального захисту прав та інтересів людини.

Так з матеріалів справи встановлено, що оскаржений арешт накладено на підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 13 серпня 2014 року, яким забезпечено позов у зв`язку з розглядом цивільної справи № 753/9096/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до роз`яснень даних у постанові Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Главою 10 ЦПК України (ст.ст. 149-159) передбачено порядок як застосування заходів забезпечення позову, так ї їх скасування.

При цьому одним з видів забезпечення позову є накладення арешту на майно (п. 1 ч.1 ст. 150 ЦПК України).

Слід звернути увагу, що зняття арешту з майна накладеного судом в порядку забезпечення позову здійснюється виключно внаслідок скасування або зміни відповідних судових рішень, на підставі яких його накладено.

Отже судові рішення, на підставі яких застосовано заходи забезпечення позову у вигляді арешту на майно (та сам арешт на майно) можуть бути оспореними чи переглянутими виключно в порядку передбаченому ЦПК України, в межах розгляду тих цивільних справ, в яких їх застосовано і за жодних обставин не можуть бути предметом самостійного позовного провадження в порядку цивільного судочинства.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства й зазначені вимоги не можуть бути предметом самостійного позовного провадження.

Керуючись ст. 185, 260 ЦПК України,

ухвалив:

у відкритті провадження в даній цивільній справі відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 15 днів з дня складання її повного тексту шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області, з урахуванням п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України.

Суддя