Постанова

Іменем України

15 липня 2020 року

м. Київ

справа № 464/12197/14-ц

провадження № 61-40967св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А.І., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - керівник Львівської місцевої прокуратури № 1 в інтересах Фонду державного майна України, Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 48)»,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»,

відповідач - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Урумова Жанна Михайлівна,

третя особа - Управління державної реєстрації Львівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року у складі судді Мички Б. Р. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2018 року у складі суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року перший заступник прокурора міста Львова, правонаступником якого є Львівська місцева прокуратура № 1, звернувся з позовом в інтересах Фонду Державного майна України, Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 48)» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , СПД ФОП), ОСОБА_2 , Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Ж. М., Управління державної реєстрації Львівської міської ради в якому просив:

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав від 12 липня 2012 року, прийняте реєстратором ОКП ЛОР БТІ та ЕО щодо проведення державної реєстрації на будівлю автомийки літ. Б-1, за адресою:

АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 ;

- зобов`язати внести запис про скасування державної реєстрації права власності в цілому на будівлю за ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу будівлі автомийки, укладений 14 лютого 2013 року між СПД ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Урумовою Ж.М., реєстраційний номер

№ 398 від 14 лютого 2013 року;

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь Фонду державного майна України в особі ДП ЛВК № 48 підсобне приміщення, площею 107,8 м.кв., на АДРЕСА_1 шляхом приведення самочинно збудованої споруди, площею 216 кв.м. в попередній стан;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на автомийку.

В обґрунтування позовних вимог перший заступник прокурора м. Львова посилався на те, що рішенням Господарського суду Львівської області

від 12 червня 2012 року за позовом СПД-ФО ОСОБА_1 до СПД-ФО ОСОБА_3 визнано за СПД-ФО ОСОБА_1 право власності на будівлю автомийки загальною площею 216 кв. м на

АДРЕСА_1 .

14 лютого 2013 року між СПД-ФО ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу автомийки.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10 червня 2013 року задоволено апеляційну скаргу першого заступника прокурора м. Львова та скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 12 червня 2012 року, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Прокурор зазначив, що відповідно до інвентарної картки обліку основних засобів на балансі ДП Львівської виправної колонії перебуває приміщення площею 107,8 кв. м.

Посилаючись на те, що оскільки СПД-ФО ОСОБА_1 не мав права розпоряджатися спірним приміщенням, а рішення про визнання за ним права власності було скасоване судом апеляційної інстанції, просив задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області

від 14 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами наявність у ДП «Підприємство кримінально-виконавчої служби» права власності на спірне нерухоме майно, тому відсутнє порушення права позивачів та підстави для витребування майна у порядку статті 388 ЦК України.

Суди вважали, що умовою витребування майна з чужого незаконного володіння є збереження в натурі саме цього, індивідуально визначеного майна, а також наявність цього майна у відповідача. На момент розгляду справи у власності ОСОБА_2 знаходиться приміщення автомийки, позначене літерою «Б-1» площею 216,0 кв. м, а не об`єкт, який просить витребувати позивач-підсобне приміщення, площею 107,8 кв. м.

Відсутність у натурі індивідуально визначеного майна, яке просить витребувати з чужого незаконного володіння позивач, є підставою для відмови у задоволенні позову. Разом з тим, це не позбавляє права звернутися із позовом про відшкодування збитків чи застосування інших зобов`язально-правових способів захисту за умови доведення порушення свого права.

Крім того, суди вважали, що позовні вимоги містять два взаємовиключних способи: витребування майна з чужого незаконного володіння (речово-правовий спосіб захисту права власності) та приведення самочинно збудованої споруди в попередній стан (самостійний спосіб захисту, передбачений статтею 376 ЦК України, який може бути застосований за позовом власника (користувача) земельної ділянки, органу державної влади чи місцевого самоврядування до особи, яка здійснила самочинне будівництво). Проте ОСОБА_2 набув право власності на спірну будівлю на підставі договору купівлі-продажу та жодного самочинного будівництва не проводив.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, апеляційний суд, крім того, вважав, що ОСОБА_2 добросовісно набув право власності на спірну будівлю за договором купівлі-продажу, посвідченим нотаріально у встановленому законом порядку. Право власності за продавцем було визнано рішенням суду, яке на момент купівлі-продажу перебувало в законній силі та було зареєстроване у встановленому законом порядку. Надалі, відповідне рішення було скасоване судом апеляційної інстанції через рік після його ухвалення. Позбавлення ОСОБА_2 права власності на спірну будівлю для виправлення помилок, допущених компетентними державними органами, суд вважав непропорційним втручанням у право власності особи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

20 липня 2018 року заступник прокурора Львівської області подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2018 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У січні 2019 року до Верховного Суду надійшла справа № 369/473/15.

На підставі розпорядження про призначення повторного автоматизованого розподілу справі від 15 квітня 2020 року справу передану судді-доповідачу Сімоненко В. М.

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи касаційної скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно не дослідили обставини, що мають значення для справи, не звернули належної уваги на те, що прокурор звернувся із позовом в інтересах держави, оскільки на земельній ділянці, що перебуває в комунальній власності Львівської міської ради та постійному користуванні колонії, ФОП ОСОБА_1 самочинно реконструював підсобне приміщення площею 107,8 кв. м, яким користувалася колонія з питань виконання покарань, на автомийку площею 216 кв. м і в подальшому продав її

ОСОБА_4 .

Крім того, суди не надали оцінки доказам у справі та правовим підставам позову, зокрема, не досліджено питання, що ФОП ОСОБА_1 набув право власності на спірне майно на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, отже, не може вважатися таким, що набув право власності на законних підставах та у визначений законом спосіб. А тому у

ФОП ОСОБА_1 не було повного обсягу цивільних прав для укладання спірного договору купівля продажу у розумінні положень статті

658 ЦК України.

Судами не спростовано доводів прокурора про те, що спірне майно перебуває на балансі та повному господарському віданні Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 48)», тобто є у державній власності та може використовуватися виключно для забезпечення виконання його завдання.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

03 вересня 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, підписаний представником ОСОБА_5 , у якому просить залишити касаційну скаргу прокуратури без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відзив мотивовано безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки позивачами у справі не подано належних доказів на підтвердження їх права власності на об`єкт нерухомого майна.

Об`єкт цивільних прав щодо якого заявлено віндикаційний позов, - підсобне приміщення площею 107,8 кв. м не існує, у власності ОСОБА_2 перебуває зовсім інший об`єкт - приміщення авто мийки площею 216,0 кв. м, а тому відсутність майна в натурі, яке просить витребувати з чужого незаконного володіння позивач, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12 червня 2012 року за позовом СПД-ФО ОСОБА_1 до СПД-ФО ОСОБА_3 у справі

№ 5015/1506/12 визнано за СПД-ФО ОСОБА_1 право власності на будівлю автомийки, загальною площею 216,0 кв. м, що розташована на

АДРЕСА_1 .

14 лютого 2013 року між СПД-ФО ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу автомийки під літерою «Б-1» площею 216,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Урумовою Ж. М.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10 червня 2013 року у справі № 5015/1506/12 задоволено апеляційну скаргу першого заступника прокурора м. Львова та скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 12 червня 2012 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Скасовуючи рішення Господарського суду Львівської області від 12 червня 2012 року апеляційний господарський суд виходив з того, що позивачем (у цій справі) не представлено суду доказів що підтверджують право власності, а саме відповідних правовстановлюючих документів, а також будь-яких інших доказів щодо приналежності позивачеві спірного майна, а документи, які додано позивачем до позовної заяви, а саме, договір про спільну діяльність №04/05-11 від 04 травня 2011 року, укладений між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 і лист начальника Львівської виправної колонії №48 від 28 травня 2012 року, в якому вказано, що користувач земельної ділянки не заперечує проти експлуатації будівлі авто мийки літ. «Б-1», що знаходиться у АДРЕСА_1 та використання земельної ділянки, необхідної для її обслуговування і, що в подальшому буде надана згода на вилучення такої для передачі у користування власнику автомийки, звіт про відповідність будівлі мийки державним будівельним нормам, стандартам і правилам, складений ФОП ОСОБА_6 15 серпня 2011 року, не можуть слугувати такими доказами.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, викладені у відзиві, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак оскаржувані судові рішення в повній мірі не відповідають зазначеним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до положень пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно, визначено як одну з підстав для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на таке майно.

При цьому, частиною п`ятою статті 26 вказаного Закону встановлено, що внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав.

Судом установлено, що підставою для державної реєстрації права власності СПД-ФО ОСОБА_1 було рішення Господарського суду Львівської області від 12 червня 2012 року, яким визнано за СПД-ФО ОСОБА_1 право власності на будівлю автомийки, загальною площею 216,0 кв. м.

Водночас, зазначене рішення суду було скасовано постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10 червня 2013 року. Вказане свідчить про втрату юридичної сили судовим рішенням, яким визнано право власності СПД-ФО ОСОБА_1 на будівлю автомийки. Вказане рішення оскаржено не було та набрало законної сили.

Таким чином, правовстановлюючий документ - рішення Господарського суду Львівської області від 12 червня 2012 року, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності за СПД-ФО ОСОБА_1 спірного приміщення, визнано незаконним, що є належною правовою підставою для вжиття заходів по внесенню відповідних змін до державного реєстру прав на нерухоме майно.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення частини другої статті 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону.

У цій справі факт неправомірності набуття майна встановлено судовим рішенням.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, вважав, що умовою витребування майна з чужого незаконного володіння є збереження в натурі саме цього, індивідуально визначеного майна, а також наявність цього майна у відповідача. На момент розгляду справи у власності ОСОБА_2 знаходиться приміщення автомийки, позначене літерою «Б-1» площею 216,0 кв. м, а не об`єкт, який просить витребувати позивач-підсобне приміщення, площею 107,8 кв. м.

Відсутність в натурі індивідуально визначеного майна, яке просить витребувати з чужого незаконного володіння позивач, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Разом із тим, судами попередніх інстанцій не враховано, що новоствореним об`єктом нерухомості вважається виключно об`єкт, створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто, не є новоствореним об`єктом нерухомого майна вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами (постанова Верховного Суд України

від 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16).

Вищезазначене під час розгляду справи судами враховано не було, тому висновок про те, що спірний об`єкт нерухомості, у зв`язку зі здійсненням реконструкції, є іншим об`єктом нерухомості, є передчасним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, суди посилалися на правовий висновок Верховного Суду України у справі № 3104цс16, відповідно до якого не підлягають задоволенню позови власника майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пункту 2 частини першої статті 2 Закону №1697-VII, на прокуратуру покладається функція щодо представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Частиною першою та другою статті 10 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що у системі прокуратури України діють регіональні прокуратури, до яких належать прокуратури областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя. Регіональну прокуратуру очолює керівник регіональної прокуратури - прокурор області, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя, який має першого заступника та не більше трьох заступників.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 11 Закону України «Про прокуратуру» керівник регіональної прокуратури представляє регіональну прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями.

Частиною третьою статті 11 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що у разі відсутності керівника регіональної прокуратури його повноваження здійснює перший заступник керівника регіональної прокуратури, а в разі його відсутності - один із заступників керівника регіональної прокуратури.

Згідно частини 1 та 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Відповідно до статті 58 ЦПК України, Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.. Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

За загальним правилом, повноваження щодо здійснення представництва регіональної прокуратури у відносинах з органами державної влади надані її керівнику і лише в разі відсутності останнього такі повноваження може виконувати перший заступник, а у разі відсутності першого заступника - один із заступників, відповідно (частина третя статті 11 Закону України «Про прокуратуру».

Як вбачається з матеріалів справи, позовну заяву подано та підписано від імені та в інтересах Фонду державного майна України та ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 48)» першим заступником прокурора міста Львова Квас І.

Системний аналіз наведених норм Закону України «Про прокуратуру» та ЦПК України дає підстави для висновку, що перший заступник прокурора міста Львова був уповноважений підписувати позовну заяву Прокуратури лише у разі відсутності на дату її підписання і подання прокурора міста Львова.

Проте, доказів відсутності прокурора міста Львова у день подання позовної зави позивачем не надано.

Пункт 3 частини п1 статті 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про Фонд державного майна» у сфері оренди державного майна: виступає орендодавцем цілісних (єдиних) майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств у процесі приватизації (корпоратизації), що перебувають у державній власності; здійснює контроль за надходженням до Державного бюджету України плати за оренду державного майна; забезпечує проведення інвентаризації єдиних майнових комплексів державних підприємств, їх структурних підрозділів, орендодавцем яких є Фонд державного майна України, а також затверджує акти оцінки (висновки про вартість майна), щодо якого виступає орендодавцем; здійснює контроль за використанням орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів, виконанням умов договорів оренди цілісних майнових комплексів державних підприємств; бере участь у здійсненні контролю за поверненням цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління уповноважених органів управління після закінчення строку дії договорів оренди.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про кримінально-виконавчу службу» Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 13 Закону України «Про кримінально-виконавчу службу» створення, реорганізація і ліквідація підприємств установ виконання покарань, розпорядження їх майном здійснюються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.

За положенням частини 2 статті 26 Закону України «Про кримінально-виконавчу службу» управління майном здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, який закріплює його за органами і установами виконання покарань, слідчими ізоляторами, навчальними закладами, закладами охорони здоров`я, підприємствами установ виконання покарань, іншими підприємствами, установами і організаціями, створеними для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, збереження та раціональне використання цього майна.

Підстави представництва Прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

У разі вирішення спору по суті безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового акту у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України.

З огляду на зазначені норми права, управління та розпорядження майном, з приводу якого заявлено позов, повинна здійснювати Кримінально-виконавча служба України, а не Фонд державного майна України чи Державне підприємство «Підприємство кримінально-виконавчої служби» в інтересах якого звернувся заступник прокурора міста Львова.

З огляду на те, що Прокурором у цій справі безпідставно зазначено Фонд державного майна України та Державне підприємство «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 48)» як органи, уповноважені здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, в інтересах яких подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу, обґрунтованість подання такого позову в інтересах підлягає встановленню з огляду на наступне.

При зверненні до суду прокурором не надано суду інформацію чи здійснювало Державне підприємство захист своїх прав самостійно або здійснювало неналежним чином.

З аналізу норм, викладених у пункті 2 частини 2 статті 13 Закону України «Про кримінально-виконавчу службу» Державне підприємство не може розпоряджатися своїм майном.

На зазначене суди попередніх інстанцій уваги не звернули, не встановили чи подана позовна заява повноважною особою та в інтересах осіб, які розпоряджаються спірним майном відносно якого і заявлено позов, у зв`язку із чим колегія суддів Верховного Суду вважає, що рішення судів попередніх інстанцій підлягає скасуванню, а передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи судами не встановлені, судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2018 року скасувати.

Передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А.І. Грушицький

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик