Житомирський апеляційний суд
Справа №295/194/18 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 47 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 01 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Лєдньова Д.М.

у цивільній справі №295/194/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення та визнання недійсним державного акта на землю,-

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Просив скасувати рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів від 24.12.1998 року за №617; визнати недійсним державний акт ІІІ-ЖТ № 043686 від 05.09.1999 року на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_2 . В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що він є власником 54/100 частин у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 22.04.2002 року. До будинку належать сараї «Б», «Д», «Г», вбиральня «У», У1» та огорожа. Відповідач ОСОБА_2 є співвласником 46/100 частин зазначеного будинку згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.08.1976 року.

На підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів від 24.12.1998 року № 617 ОСОБА_2 отримала державний акт на право приватної власності на землю, відповідно до якого останній передано у власність земельну ділянку площею 0,0511 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель у АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що оскаржуване рішення Житомирської міської ради від 24.12.1998 року є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням вимог ст.377 ЦК України та ч.ч.1,4 ст.120 ЗК України, які визначають пропорційність у праві власності на земельну ділянку в залежності від частки у праві власності на жилий будинок. Передана відповідачці земельна ділянка є більшою, ніж мала їй належати відповідно до її частки в будинку. Тому вважав, що його порушені права підлягають захисту відповідно до положень ст.152 ЗК України. Позивач також вказував, що про порушення прав йому стало відомо 29.05.2015 року після отримання оскаржуваного рішення Житомирської міської ради, а тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Рішенням рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій через свого представника ОСОБА_3 апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що акт узгодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації на землю і не може визначати фактичний розподіл землі. Даний висновок зазначений в постанові Великої палати Верховного Суду України від 12.02.2020 року у справі №545/1149/17. Крім того, на думку апелянта, документ від 24.11.1998 року не являється угодою про розподіл земельної ділянки ні в розумінні земельного законодавства, яке було чинним на дату підписання оспорюваного акту про право власності на землю, ні в розумінні діючого законодавства. Також вказує, що наданий «розподіл згідно фактичного користування» не містить будь-яких умов правочину, не засвідчений, до суду першої інстанції оригінал даного документу наданий не був, не зважаючи на те, що позивач ставив під сумнів даний документ як доказ в розумінні ст.95 ЦПК України. Також ухваливши рішення про відмову у задоволенні позову, судом першої інстанції не застосовано до правовідносин ст.377 ЦК України, ст.120,125 ЗК України в редакції 2003 року та ст.42 ЗК України в редакції 1990 року, які встановлюють правило пропорційності отримання земельної ділянки відповідно до часток осіб у праві власності жилого будинку.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач є власником 54/100 частин жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 22.04.2002 року.

Згідно умов договору жилий будинок є цегляним, до будинку належать сараї «Б», «Д», «Г», вбиральня «У», У1» та огорожа 1-3.

Відповідач є власником 46/100 частин жилого будинку за вказаною адресою на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.08.1976 року.

Згідно рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів від 24.12.1998 року №617 ОСОБА_2 отримала державний акт ІІІ-ЖТ № 043686 від 05.09.1999 року на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0511 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель у АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що достатніх підстав для задоволення позову не було.

При цьому судом враховано, що відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Частинами першою-другою статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

У відповідності до ч.1 ст.113 ЦК УРСР (1961), положення якого діяли на час видачі оспорюваного державного акта, володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.

Аналогічне закріплено в ч.ч.1,2 ст.358 ЦК України, відповідно до яких право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За положеннями ст.42 ЗК України в редакції 1990 року використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначається співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.

Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов`язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі.

Зазначені положення щодо користування власністю повинні застосовуватись також до всіх майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою).

Згідно з ч.1 ст.23 ЗК України (1990 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до п.1 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15.04.1993 року № 28, положення якої застосовувались на час виготовлення оспорюваного державного акта, роботи по складанню державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею виконуються в такому порядку: підготовчі роботи, встановлення меж земельної ділянки в натурі, складення плану земельної ділянки, заповнення бланка державного акта.

За пунктом 1.10 Інструкції технічна документація включає матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами.

В даному випадку судом встановлено, що в ході виготовлення технічної документації був складений акт погодження меж земельної ділянки, який містить підписи відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - попереднього власника частини житлового будинку, що була подарована позивачеві.

Складений акт погодження меж вказує на визначення меж ділянок згідно фактичного користування.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що між співвласниками житлового будинку склався порядок користування спільною земельною ділянкою, останніми здійснювалось облаштування ділянок, які вони обрали собі для використання, протягом тривалого часу.

Акт погодження меж земельних ділянок підтверджує досягнення згоди між співвласниками.

Наведені висновки суду спростовують доводи апеляційної скарги про відсутність будь-якого правового значення погодженням меж земельної ділянки.

Практика Верховного Суду, на яку послався апелянт (постанова від 12.02.2020 року у справі № 545/1149/17), стосувалась випадків, коли відповідний акт не підписувався учасниками спору, а суд прийшов до висновку про лише допоміжну роль такого документа.

В даному випадку акт погодження сприймається судом як підтвердження досягнутої згоди між співвласниками.

За правилом частини другої статті 120 ЗК України ( чинній на час укладення договору дарування від 22.04.2002 року) якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частина четверта статті 120 ЗК України передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Оскільки у даному спорі інтереси учасників полягають у праві позивача на використання земельною ділянкою в обсязі, що є пропорційною до розміру частки у праві власності на житловий будинок, який розміщений на такій ділянці, а з іншого боку, у гарантіях передбачуваності для відповідача попереднього визначення та погодження з іншим співвласником правового режиму об`єкта нерухомості, суд обгрунтовано оцінив баланс інтересів задля досягнення мети цивільного судочинства на ухвалення справедливого та неупередженого рішення.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу». Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Крім того, визначивши порядок використання земельною ділянкою до передачі її частини у власність відповідача, співвласники виходили з наявних у них інтересів, із врахуванням відомих їм обставин, що покликали необхідність встановлення саме такого порядку користування.

В подальшому, співвласники будинку протягом тривалого часу здійснювали утримання та забезпечення придатності земельних ділянок відповідно до досягнутої угоди.

З часу набуття відповідачем права власності на земельну ділянку, її використання здійснюється згідно визнаного і підтвердженого права власності.

Оскільки позивачем набуто право власності на частку в нерухомому майні, існуюче право попереднього власника згідно ст. 120 ЗК України перейшло до позивача на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Доказів на підтвердження існування спору між попереднім землекористувачем та відповідачем не надано.

За наведених обставин суд правильно вважав про відсутність підстав вважати, що право позивача порушено.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 червня 2020 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: