Дата документу 11.08.2020 Справа № 334/3158/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 334/3158/17 Головуючий у 1 інстанції: Козлова Н.Ю.
№ 22-ц/807/2435/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначав, що на час розірвання шлюбу за ним було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 45,78 м.кв., житловою площею 30,32 м.кв. Право власності зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., реєстраційний №3272.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., реєстраційний №3272, позивач придбав вищевказану квартиру за 225 000,00 грн., що на момент укладання цієї угоди за середнім курсом продажу доларів США було еквівалентом 28 000,00 гривням.

Також зазначає, що з метою придбання вказаного житла ним було продано іншу квартиру, яка належала йому на праві приватної власності, а саме квартиру АДРЕСА_2 . Вартість її продажу склала грн., на момент укладання цієї угоди за середнім курсом продажу доларів США було еквівалентом 23 800,00 доларам США.

Дана квартира була придбана позивачем 09.12.2005 року на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., реєстраційний №3652. Придбання цієї квартири було вчинене за 94350,00 грн.

Частково гроші в сумі 22635,00 грн. позивачу в дар передав його батько ОСОБА_3 , який 29.08.2005 року продав квартиру АДРЕСА_3 за 22635 грн. А суму у розмірі 25400,00 грн. позивач отримав у борг від ОСОБА_4 , про що свідчить розписка від 23.11.2005 року. Іншу суму, а саме 51000,00 грн. позивач отримав від АКБ «УкрСибБанк» на підставі кредитного договору №421-7-КУР від 09.12.2005 року.

З метою забезпечення повернення кредиту було договір іпотеки №421-7-КУР/3 (житлове приміщення) від 09.12.2005 року. Предметом іпотеки була квартира АДРЕСА_2 .

Відповідачка ОСОБА_5 виступила як поручитель виконання обов`язків за цим кредитним договором, однак, позивачем особисто було погашено заборгованість за кредитним договором, про що свідчить дострокове розірвання (14.12.2009р.) договору іпотеки №421-7-КУР/3 (житлове приміщення) від 09.12.2005 року.

Таким чином, вважає, що квартира АДРЕСА_2 , були придбана за кошти позивача.

Вартість спірної квартири на час її придбання складала 225 000,00 грн., що на момент укладання угоди за середнім курсом продажу доларів США було еквівалентом 28 000,00 доларам США. Для придбання цієї квартири позивач повністю витратив кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_4 , а саме 190400,00 грн., що було еквівалентом 23 800,00 доларам США.

Отже, стверджує, що він витратив на придбання спірної квартири 225000 грн. (еквівалент 28000 доларів США), із яких спільною сумісною власністю подружжя є лише 4200 доларів США, що становить 15% вартості спірної квартири або 3/20 частки в спірному майні.

Тому, його частка у спірній квартирі становить 37/40, а частка відповідачки - 3/40 спірної квартири.

Стосовно іншого майна, яке набуто під час подружнього життя з відповідачкою, а саме: колонки газової Rirmai RW-14BF (RU) з коліном L-тип д75 (2 штуки) та подовжувачем 75 на загальну суму 8172,00 грн., духової шафи Elektro lux EOC 69400 X Е та ПП в електронному вигляді ESE 1 Mult 1РС 120дн/1 Моб180 Comfy електронного ключа на загальну суму 8799,20 грн., пральної машини F1496AD3 LG, ПП в електронному вигляді ESE Т Mult 1РС 120дн/1 Моб180 Comfy електронного ключа, всього грн., варочної панелі Elektrolux EGG 96342 NX та ПП в електронному вигляді ESE Т Mult 1РС 60дн/1 Моб120д Comfy електронного ключа на загальну суму 2888,00 грн., позивач зазначає, що дане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та ділиться між ними в натурі.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, визнати за ним право власності на 37/40 часток квартири за адресою: АДРЕСА_5 та стягнути з відповідача ОСОБА_6 компенсацію Ѕ вартості спільно нажитого майна у розмірі 13 272,10 гривень.

В листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину нерухомого майна.

В обґрунтування позову зазначала, що дійсно під час перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу сторонами спільно придбано квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчений Буцикіною Л.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 3272. Вартість квартири склала 225 000 грн., що складала на той час 28000 доларів США.

Право власності зареєстроване Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_1 .

На придбання зазначеної квартири сторонами були витрачені грошові кошти в сумі 23800 доларів США, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 , яка належала ним на праві спільної сумісної власності, оскільки була придбана під час перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу від 09.12.2005 року, посвідченого Буцикіною Л.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 3652.

На придбання квартири АДРЕСА_2 сторонами були витрачені 94350 грн.(18000 доларів США), в тому рахунку 4500 доларів США. отриманих ними від батьків ОСОБА_5 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та 4500 доларів США, отриманих від батьків позивача ОСОБА_3 ОСОБА_9 . Зазначені кошти передавались без вимог про їх повернення, тобто як дар для сім`ї. Будь-які письмові договори з цього приводу не укладались.

Також відповідає дійсності та обставина, що позивач на підставі кредитного договору № 421-7-К/Р від 09.12.2005 року, укладеного між ним та АКБ «УкрСібБанк», отримав 51000 грн.(9000 доларів США), які у подальшому були витрачені для придбання квартири АДРЕСА_2 . Повернення кредитних коштів банку здійснювалось за рахунок спільних коштів, а саме: заробітної плати ОСОБА_5 та позивача.

Таким чином, на думку ОСОБА_5 квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю з відповідачем, а тому має бути розподілена в рівних частках.

Саме з цих підстав, ОСОБА_5 звернулася до суду з відповідним позовом про визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Стосовно вимог позивача про стягнення на його користь 1/2 частки вартості майна, придбаного під час шлюбу, а саме колонки газової Rinnai RW-14BF (RU) з коліном І.-тип д7ь (2 штуки) та подовжувачем 75 на загальну суму 8172,00 грн., (фактична вартість - МЮО грн ). духової шафи Elektrolux ЕОС 69400 ХЕ та ПП в електронному вигляді ЕСЕ 1 Mult 1 PC 120 дн 1 Моб! 80 Comfy електронний ключ на загальну суму 8799,20 грн., пральної машини FM96 А 03 LG ПГІ в електронному вигляді ESE Т Mult ІРС 120дн/1 ҐМлоб180 Comfy електронний ключ, всього 6685,00 грн., варочної панелі Elektrolux EGG 96342 NX та ПП в електронному вигляді ESE Т Mult ІРС 60дн/1 Моб 120д Comfy електронний ключ на загальну суму 2888,00 гри., ОСОБА_5 вважає їх такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки зазначене майно має цільове призначення - обладнання спірної квартири співвласником якої є позивач. Дана обставина є підставою для визнання за позивачем права власності на 1/2 частку даного майна та залишення його у їхньому спільному користуванні.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнання за нею права власності на Ѕ частину нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_5 як на майно, набуте подружжям у період шлюбу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частину вартості спільного майна в сумі 13272,10 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 132,68 гривень.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір 1322, 35 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалити постанову, якою скасувати рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2020 року в частині відмовлення у задоволенні інших вимог ОСОБА_1 та задоволення позову ОСОБА_2 . Визнати на ним право власності на 37/40 часток квартири за адресою АДРЕСА_5 . Позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ квартири задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/40 часток квартири за адресою АДРЕСА_5 . В іншій частині позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.09.2000 року між сторонами був укладений шлюб, зареєстрований Іванівською сільською радою Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилась дочка ОСОБА_10 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07.02.2017 року шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка змінила прізвище на « ОСОБА_11 ».

14 грудня 2009 року під час перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу сторонами спільно придбано квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчений Буцикіною Л.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 3272. Вартість квартири склала 225 000 грн. (28000 доларів США).

Право власності зареєстроване Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_1 .

На придбання зазначеної квартири сторонами були витрачені грошові кошти в сумі 23800 доларів США, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 , яка належала ним на праві спільної сумісної власності, оскільки була придбана під час перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу від 09.12.2005 року, посвідченого Буцикіною Л.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 3652.

На придбання квартири АДРЕСА_2 сторонами були витрачені 94350 грн.(18000 доларів США), в тому рахунку 4500 доларів США. отриманих нами від батьків ОСОБА_5 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та 4500 доларів США, отриманих від батьків позивача ОСОБА_3 ОСОБА_9 . Зазначені кошти передавались без вимог про їх повернення, тобто як дар для сім`ї. Будь-які письмові договори з цього приводу не укладались.

Також не заперечується сторонами, що позивач на підставі кредитного договору № 421-7-К/Р від 09.12.2005 року, укладеного між ним та АКБ «УкрСібБанк», отримав 51000 грн.(9000 доларів США).

З метою забезпечення повернення кредиту було договір іпотеки №421-7-КУР/3 (житлове приміщення) від 09.12.2005 року. Предметом іпотеки була квартира АДРЕСА_2 (гі. 1.4 Договору іпотеки).

Відповідач виступила як поручитель виконання обов`язків за цим кредитним договором (договір поруки 421-7-К/Р 0) від 09.12.2009 року.

Заперечуючи проти вимог ОСОБА_6 , ОСОБА_1 посилався на те, що ним особисто було погашено заборгованість за кредитним договором, про що свідчить дострокове розірвання (14.12.2009р.) договору іпотеки №421-7-КУР/3 (житлове приміщення) від 09.12.2005 року, а тому, на думку ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_2 , були придбана за його особисті кошти.

.

Судом першої інстанції надана оцінка таким доводам, зокрема, суд правильно виходив з того, що відповідно до вимог частини 2 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу є спільною сумісною власністю подружжя.

Відтак суд правильно визнав спірне майнов спчльною власністю подружжя.

Вартість спірної квартири за адресою: АДРЕСА_5 на час її придбання складала 225 000,00 грн., що на момент укладання угоди за середнім курсом продажу доларів було еквівалентом 28 000,00 доларам США.

Для придбання цієї квартири були повністю витрачені кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_4 , а саме 190400,00 грн., на момент укладання цієї угоди за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками м. Запоріжжя було еквівалентом 23 800,00 доларам США.

Посилання позивача на ту обставину, що на придбання спірної квартири були витрачені кошти в сумі 25400,00 грн., нібито отримані позивачем від ОСОБА_4 за договором позики, як зазначив суд першої інстанції, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки оглянута судом розписка про отримання 25400 грн., написана не 23.11.2005 року, про що наголошував позивач, а під час підготовки справи до судового розгляду.

До того ж судова колегія враховує, що наявність договору позики взагалі не впливає на висновок суду про спільність власності подружжя, виходячи з того, що якщо такий договір і укладався, тим більше в інтересах сім`ї з метою придбання майна у період шлюбу, то це лише створювало спільний обов`язок подружжя повертати позичені кошті, але не обумовлювало виникнення у одного з подружжя права особистої власності на придбану за рахунок позики нерухомість.

Судова колегія враховує, відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України встановлена презумпція спільності майна, придбаного у період шлюбу, яка не була спростована апелянтом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд установлює не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Суд першої інстанції послався на правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (справа № 6-843цс17), та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 29 травня 2019 року (справа № 522/19610/15-ц).

Відповідно до пунктів 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

При вирішенні питання про поділ спільного майна, суд першої інстанції правильно керувався наступними положеннями закону.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 70-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ані при розгляді справи у суді першої інстанції ані при апеляційному розгляді, апелянтом не було надано належних доказів на підтвердження того, спірне майно є його особистою власністю або придбано за його особисті кошті.

При розподілі іншого майна суд першої інстанції виходив з того. що жодних домовленостей між подружжям щодо розподілу спільного майна не досягнуто, тому суд виходив з роз`яснень п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», за якими вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації.

З урахуванням досліджених доказів судом першої інстанції було встановлено, що вартість майна становить 26544,20 гривень, тобто 1/2 частина вартості зазначеного майна становить 13272,10 грн., яка належить стягненню з відповідача на користь позивача.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 серпня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков