Справа № 462/1095/19 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/1643/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

13 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі судді Левика Я.А., перевіривши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 травня 2019 року у справі за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та неустойки,-

в с т а н о в и в:

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17 травня 2019 року позов задоволено частково.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_1, подавши апеляційну скаргу на нього 21 травня 2020 року - з пропуском строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 01 червня 2020 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 травня 2019 року - відмовлено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 травня 2019 року залишено без руху, зокрема, для надання апелянту можливості подати апеляційному суду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням обґрунтованих доводів поважності причин пропуску строку апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції.

Ухвалою було надано особі, що подала скаргу строк на для усунення недоліків апеляційної скарги, який не може перевищувати десять днів з моменту закінчення строку дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).

Згідно п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 17.07.2020 року, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

Зважаючи на вказане, на даний час строк на для усунення недоліків апеляційної скарги закінчився.

На виконання вимог ухвали Львівського апеляційного суду від 01 червня 2020 року, ОСОБА_1 подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 травня 2019 року. В обґрунтування клопотання зазначає, що однією із основних та поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження є відсутність достатніх коштів для сплати судового збору. Вказує, що з Довідки Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області про доходи №321375 від 18.05.2020 року розмір його доходів з травня 2019 року по березень 2020 року становив 2765,71 грн., а розмір судового збору становив 2881,50 грн. Крім цього, зазначає, що під час розгляду апеляційної скарги Управління комунальної власності ДЕП Львівської міської ради, відповідач приймав участь в апеляційній інстанції, представив суду відзив з поясненнями безпідставності вимог, сприяв встановленню істини по справі, оскільки надав суду фінансові документи про відсутність заборгованості та сподівався, що за наслідками встановлення обставин справи буде скасоване рішення районного суду.

Однак, заявлене апелянтом клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження слід вважати безпідставним, необґрунтованими та не підтвердженим жодними доказами.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 отримав копію оскаржуваного рішення 29.05.2019р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 42), чого апелянтом не заперечувалось.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 брав учать у судових засіданнях в суді апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 травня 2019 року, а саме 21.10.2019 року, 16.12.2019 року.

Також, відповідач ОСОБА_1 в апеляційному суді подавав відзив на апеляційну скаргу Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 травня 2019 року та додаткові пояснення, а саме 30.08.2019 року, 08.01.2020 року.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 отримав оскаржуване рішення ще 29.05.2019 року, маючи представника, мав можливість подати апеляційну скаргу, однак не подавав її; брав участь у розгляді апеляційної скарги Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 травня 2019 року у суді апеляційної інстанції, однак не скористався своїм правом на апеляційне оскарження; не навів жодних обґрунтованих доводів про причини пропуску строку на апеляційне оскарження - клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження є необґрунтованим та таке слід відхилити, зважаючи, також, і на тривалий, більш ніж річний термін, її подання з часу ухвалення оскаржуваного рішення.

Відсутність коштів на оплату судового збору не є поважною причиною для поновлення строку на апеляційне оскарження, зважаючи на те, що апелянт разом з подачею апеляційної скарги мав можливість подати клопотання про зменшення, відстрочення чи звільнення від сплати судового збору, однак не скористався таким правом протягом тривалого часу з дня складення повного тексту оскаржуваного рішення та часу перебування справи на розгляді в суді апеляційної інстанції.

Крім цього, зважаючи на те, що при розгляді справи у суді апеляційної інстанції у апелянта був належний представник, тому слід вважати, що ОСОБА_1 не міг не знати про те, що у випадку відсутності у нього коштів на оплату судового збору він не позбавлений можливості просити суд про вирішення питання відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх оплати.

Окрім наведеного, слід вказати і про те, що сподівання апелянта на розгляд апеляційним судом апеляційної скарги Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 травня 2019 року в його користь не є поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження.

Також, доводи щодо незгоди з рішенням Львівського апеляційного суду, яке постановлене за результатами розгляду апеляційної скарги Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 травня 2019 року, не слід вважати підставами для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Крім цього, слід вказати, що практика Європейського суду з прав людини з вказаного питання є однозначною зокрема, п.п. 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) від 29 жовтня 2015 року, яке набуло статусу остаточного 29 січня 2016 року, за якими Суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року).

Також, в п. 41 рішення Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України» зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" ( 974_256 ) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.

Зважаючи на вказане, подання апеляційної скарги 21 травня 2020 на рішення від 17 травня 2019 року слід вважати таким, що значно перевищує встановлений законом загальний тридцятиденний термін на її подання та наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження не свідчать про підставність пропуску такого строку.

Враховуючи те, що апелянтом не наведено переконливих доводів, які б вказували про поважність причин пропуску такого значного строку на апеляційне оскарження та не подано необхідних доказів на підтвердження обґрунтованості доводів клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення, таке є необґрунтованим та його слід відхилити.

При цьому слід також вважати, що безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення із значним спливом строку є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність, про що йшлося вище (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

Відповідно до ч.4 ст. 357 ЦПК України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, а саме те, що апелянтом клопотання (заява) про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням поважних підстав пропуску такого у встановлений строк не подано, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 травня 2019 року слід відмовити.

Керуючись ч.4 ст. 357, п.4 ч.1 ст. 358 ЦПК України, -

у х в а л и в:

в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 травня 2019 року - відмовити.

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 травня 2019 року - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцять днів з дня її складення.

Судове рішення складено 13.08.2020р.

Суддя Я.А. Левик