_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/1096/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2020 року

Київський районний суд м. Одеси

в складі: головуючого судді Калашнікової О.І.

при секретарі Шеховцевій О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 , про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 28 грудня 2015 року відкрито загальне позовне провадження по справі за позовом ПУАТ «Фідобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалу райсуду про відкриття провадження відповідач ОСОБА_2 оскаржив в апеляційному порядку , посилаючись на порушення судом правил підсудності.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.02.2017 року скарга ОСОБА_2 залишена без задоволення а ухвала райсуду без змін. Після повернення справи з апеляційного суду справу призначено на 25.04.2017 року до судового розгляду.

25.04.2017 року представник відповідача ОСОБА_2 надала заперечення на позов банку і підтримала клопотання про зупинення провадження по справі до розгляду Конституційним судом України подання Верховного Суду України щодо відповідності ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням статті 6, частини першої статті 8, частини четвертої статті 13, статей 21,22 частини першої, четвертої, п`ятої статті 41 Конституції України. Клопотання відповідача суд залишив без задоволення і голосив перерву за заявою відповідача.

06.06.2017 року суд прийняв від ОСОБА_2 зустрічний позов про визнання недійсними договорів кредиту та іпотеки, об`єднав його в одне провадження з первісним позовом.

В судовому засіданні 12.09.2017 року суд прийняв від представника Банку заяву про застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_2 , отримав пояснення сторін і задовольнив клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів: розгорнутий розрахунок заборгованості за кредитом, копію кредитної справи, висновок щодо оцінки вартості предмету іпотеки, виписки про рух грошових коштів по рахунках позичальника, відкритих на виконання умов кредитного договору.

Ухвалу суду про витребування доказів банк виконав частково 13.11.2018 року, відзив на зустрічний позов Банк надав 30.01.2018 року, звіт про оцінку вартості іпотечної квартири 20.07.2018 року, а розрахунок заборгованості в грудні 2018 року.

За клопотанням відповідача ОСОБА_2 ухвалою суду від 17.12.2018 року по справі призначено судово-економічну експертизу кредитного договору від 11.05.2007 року, укладеного між ВАТ «АКБ «Престиж» і ОСОБА_1 з питання визначення суми заборгованості позичальника станом на 16.12.2015 року. Ухвала про призначення експертизи 17.04.2019 року повернута до суду без виконання з тих підстав, що ОСОБА_2 не сплатив витрати на проведення експертних робіт. Суд відновив провадження по справі і призначив до судового розгляду на 04.06.2019 року.

До початку розгляду справи по суті представник ОСОБА_2 надав до суду економічне дослідження за оспорюваним кредитним договором. За клопотанням представника банку по справі оголошено перерву. Надалі до суду представники сторін не з`являлись.

До сьогоднішнього судового засідання сторони не з`явились, сповіщені, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Суд вивчив матеріали справи і встановив наступне:

11 травня 2007 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Престиж» (в подальшому змінив найменування на ВАТ «Ерсте Банк», повним правонаступником якого є ПУАТ «Фідобанк») було укладено кредитний договір №014/1581/74/02328, за умовами якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит в іноземній валюті у сумі 100 000,00 доларів США строком до 10.05.2037 р. зі сплатою 11,8 % річних. Повернення кредиту позичальник зобов`язався здійснювати щомісяця рівними частками на весь період дії Кредитного договору в сумі 1014 дол.США, який включає повний платіж за відсотками та частину основного боргу.

11 травня 2007 року в якості забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_2 та Відкрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Престиж» уклали Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В., зареєстрований в реєстрі за № 1719, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 62,0 кв.м.

11 січня 2010 року ПАТ «Ерсте Банк» і ОСОБА_1 уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору №014/1581/74/02328 від 11.05.2007 року. Сторони визначили, що з 11 січня 2010 року моментом надання/отримання кредиту вважається момент (день) зарахування грошових коштів кредиту на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 в АТ «Ерсте Банк». П.1.7 додаткової угоди визначено, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником щомісяця до 15 числа згідно з графіком погашення, наведеним в додатку №1 до цієї додаткової угоди.

ПУАТ «Фідобанк» доводить, що відповідно до п.п. 1.1. та 4.1. кредитного договору Банк повністю та в строки виконав зобов`язання за кредитним договором і надав ОСОБА_1 кошти в сумі 100 000,00 дол. США., а позичальник не виконує умови кредитного договору - щомісячно не здійснює погашення кредиту та не сплачує відсотки за користування кредитом. Внаслідок чого за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 29.10.2015 року дорівнювала 76661,73 дол.США і 154060,58 грн. і яка складалась з простроченої заборгованості за кредитом в сумі 1443,54 дол.США, строкової заборгованості за кредитом в сумі 59047,73 дол.США, простроченої заборгованості за відсотками в сумі 15896,7 дол.США і строкової заборгованості за відсотками в сумі 273,76 дол.США. За порушення умов договору банк нарахував позичальнику пеню в сумі 154060,58 грн.

Посилаючись на умови договору кредиту і умови договору іпотеки банк вимагає стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 1908578,58 грн. та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів у відповідності до положень ЗУ «Про виконавче провадження». Представник Банку зустрічні позовні вимоги про визнання договорів кредиту та іпотеки не визнала і просила суд застосувати строки позовної давності до вимог ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2 , не визнаючи позовні вимоги банку, доводив, що факт видачі кредиту в тій сумі та валюті, що вказує позивач та розмір заборгованості за кредитним договором не підтверджені належними доказами, а в матеріалах справи взагалі відсутні первинні документи, з яких можливо було б встановити реальний розмір заборгованості, а Банк, в свою чергу, ухиляється від виконання вимог суду та надання таких доказів.

Представник відповідача вказувала в письмових поясненнях, що наданий позивачем розрахунок заборгованості спростовується наданим економічним дослідженням та тим, що банк втратив право нарахування відсотків за користування кредитом з жовтня 2014 року. Окрім того, на думку сторони відповідача, задоволення позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості за кредитним договором призведе до притягнення позичальника до подвійної відповідальності. Представник відповідача також просила застосувати позовну давність до заявлених позовних вимог ПУАТ «Фідобанк» і відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши надані до позовів докази і наведені сторонами доводи, суд дійшов висновку, що задоволенню не підлягають ні первісний позов ні зустрічний позов з наступних підстав:

За договором кредиту одна сторона - банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит у встановлений строк та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір є договором консенсуальним, платним, двосторонньо зобов`язальним. Вимоги до форми і порядку укладення кредитного договору передбачено у ст. 1055 ЦК України, ст. 6 Закону України від 12 липня 2001 р. «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до положеньст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства України.

Виходячи з заявлених позивачем вимог, банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в розмірі 100 000,00 дол. США, відповідно до п.п. 1.1 та 4.1 кредитного договору.

Положеннями п.3.2. кредитного договору встановлено, що надання кредиту, в залежності від обраної програми кредитування, може здійснюватися на розсуд кредитора наступним чином:

-на поточний рахунок позичальника;

-готівкою через касу кредитора;

-шляхом оплати за письмовою заявою позичальника наданих останнім платіжних документів.

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору кредитор зобов`язувався на умовах цього договору відкрити позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_2 та надати позичальнику кредитні кошти.

Відповідно до вимог Закону України «Про банки та банківську діяльність» (ст. ст. 2, 51) та Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» (п. п. 1.16, 1.191, 1.31, 1.35 ст.1, ст. 21-22) встановлено, що здійснення внутрішньобанківської операції по переказу грошових коштів з одного рахунку на інший здійснюється виключно на підставі відповідного розрахункового документу - меморіального ордеру. Отже, видача кредитних коштів позичальникові повинна була бути здійснена на підставі меморіального ордеру.

На підтвердження своїх вимог Банком було надано заяву на видачу готівки №2, згідно якої з рахунку фізичної особи (дебет №26204766, кредит НОМЕР_3 ) було знято 100 000,00 дол. США, еквівалент у гривнях 505 000,00 грн., зарахованих згідно кредитного договору №014/1581/74/02328 від 11.05.2007 р.

Тобто, надана заява не містить відомостей щодо здійснення фінансової операції, пов`язаної з наданням кредитних коштів за кредитним договором №014/1581/74/02328 від 11.05.2007 р. Цей фінансовий документ відображає видачу ОСОБА_1 грошових коштів з її особистого рахунку.

Більше того, суд звертає увагу, що відповідно до умов кредитного договору кредитні кошти мали зараховуватися на позичковий рахунок № НОМЕР_2 , проте згідно наданої заяви на видачу готівки №2 дебет рахунку вказаний як №26204766.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.09.2017 року було витребувано у ПУАТ «Фідобанк» належно оформлені копії документів, що підтверджують факт реального отримання ОСОБА_1 грошових коштів згідно кредитного договору №014/1581/74/02328 від 11.05.2007 року. Однак, належних первинних документів, зокрема меморіального ордеру, які б підтверджували факт видачу кредиту до суду надано не було. Надана банком виписка про рух коштів на рахунку позичальника свідчить про фінансові операції на цьому рахунку з 24.01.2014 року, тому не може бути доказом виконання банком зобов`язань за кредитним договором щодо надання кредиту в іноземній валюті в сумі 100 000 дол.США.

Таким чином, суд приходить висновку, що позивач не підтвердив належними доказами факт надання грошових коштів за кредитним договором позичальнику саме в тому розмірі і тій валюті, що вказані у позовній заяві.

У позовній заяві Банк стверджує, що станом на 29.10.2015 р. загальна сума заборгованості позичальника за кредитним договором № 014/1581/74/02328 від 11.05.2007 року становить 76 661,73 дол. США за кредитом та відсотками та 154 060,58 грн. за пенею, на підтвердження чого надає розрахунок заборгованості.

Доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог законодавства України про бухгалтерський облік та фінансову звітність. Така позиція повністю узгоджується з правовою позицією, висловленою в Постанові Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №161/16891/15-ц від 30 січня 2018 року. Зокрема, Верховний Суд підкреслив, що «доказами які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення». Відповідно до пункту 5.6. Положення про організацію операційної діяльністю в банках України, затвердженого постановою Національного Банку України від 18червня 2003 року №254, «виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту». Аналогічна позиція висловлена у Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/5226/17 та в Постанові Верховного Суду Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №760/2193/15-ц від 14 лютого 2018року.

До первісного позову банк надав довідку про наявність заборгованості у ОСОБА_1 за кредитним договором, тому ухвалою суду за клопотання відповідача було витребувано у ПУАТ «Фідобанк» розгорнутий розрахунок заборгованості за кредитним договором №014/1581/74/02328 від 11.05.2007 року та виписки по рахунках № НОМЕР_2 , № НОМЕР_4 (дата, сума зарахування коштів на тіло, на відсотки, штрафи та пеню) за кредитним договором №014/1581/74/02328 від 11.05.2007 року.

На виконання ухвали суду Банк декілька разів надавав розрахунок заборгованості за кредитним договором. Суд звертає увагу, що дані, які містяться в розрахунках заборгованості, наданих банком суперечать один одному. Так, згідно одного розрахунку заборгованості, останній самостійний платіж відповідачем було здійснено 11.06.2007 р. (т.2а.с.4), а згідно іншого 22.07.2013 року (т.2 а.с.214). Також з розрахунку заборгованості не вбачається яким чином та за який період позивачем нараховано пеню, яку він просить стягнути.

Сторона відповідача, не визнаючи суму боргу за кредитним договором, на обґрунтування своїх доводів надала економічне дослідження спірного кредитного договору, згідно якого загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитом та відсотками складає - 5 582,71 дол. США. Банк не заперечував і не спростовував зазначений доказ.

Суд не приймає експертне дослідження, як допустимий доказ розміру заборгованості за кредитним договором, однак погоджується з доводами сторони відповідача, що висновки спеціаліста, викладені у даному дослідженні надають розумні сумніви у правильності розрахунків наданих Банком. Одночасно суд враховує і той факт, що надані Банком докази, які позивач вважав достатніми для підтвердження позовних вимог, не дають можливості встановити реальний розмір заборгованості, оскільки розрахунки заборгованості містять розбіжності.

Щодо зустрічного позову суд зазначає наступне:

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом ( ч.1 ст. 525 ЦК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ( ч.1 ст. 202 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним ( ч.1 ст. 204 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

В даному випадку суд приходить до висновку, що істотні умови кредитного договору №014/1581/74/02328 від 11.05.2007 року, були узгоджені між сторонами, про що свідчить не лише підписання договору, а подальші дії позичальника, яка отримавши кредитні кошти з заявами про невиконання умов договору, або їх неналежного виконання з боку банку, не зверталась, протягом тривалого часу з 2007 року по 2013 рік виконувала взяті на себе зобов`язання, не заперечуючи проти розміру щомісячних платежів, або незрозумілості умов і розміру погашення кредитної заборгованості. Кредитний договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, переліку, розміру й бази розрахунку неустойки; періоду внесення платежів, відповідальність за порушення умов договору.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. ст. 12, 13, 77, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Законом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подають сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дані обставини, на думку суду, є підставою вважати, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, є недоведеними у судовому засіданні належними та допустимими доказами, що є підставою для відмови у задоволенні первісного позову.

Додатково суд звертає увагу, що одночасне задоволення позовних вимог ПУАТ «Фідобанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та про стягнення заборгованості за кредитним договором призведе до подвійної відповідальності відповідачів, що є порушенням норм Конституції України.

Так, у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що одночасне задоволення вимоги про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки, не є подвійним стягненням боргу у зв`язку з наступним.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.

Поряд з тим, суд першої інстанції вважає, що є підстави для відступлення від правового висновку Верховного Суду України щодо одночасного задоволення вимог про стягнення боргу за основним зобов`язанням зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, оскільки одночасне стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки є фактично подвійним стягнення суми заборгованості, яка підлягає виплаті кредитору.

У разі, якщо позивач (кредитор та іпотекодержатель) об`єднує у своєму позові дві такі позовні вимоги, то суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором одним рішенням суду та має відмовити у задоволенні вказаних вимог.

Щодо зустрічного позову суд зазначає наступне:

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом ( ч.1 ст. 525 ЦК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ( ч.1 ст. 202 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним ( ч.1 ст. 204 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

В даному випадку суд приходить до висновку, що істотні умови кредитного договору №014/1581/74/02328 від 11.05.2007 року, були узгоджені між сторонами, про що свідчить не лише підписання договору, а подальші дії позичальника, яка отримавши кредитні кошти з заявами про невиконання умов договору, або їх неналежного виконання з боку банку, не зверталась, протягом тривалого часу з 2007 року по 2013 рік виконувала взяті на себе зобов`язання, не заперечуючи проти розміру щомісячних платежів, або незрозумілості умов і розміру погашення кредитної заборгованості. Кредитний договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, переліку, розміру й бази розрахунку неустойки; періоду внесення платежів, відповідальність за порушення умов договору.

Сукупність вказаних обставин свідчить про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору № 014/1581/74/02328 від 11.05.2007 року та, як наслідок, договору іпотеки від 11.05.2007 року, недійсними.

Керуючись ст.ст.259,263-265,268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 , про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Київський районний суд міста Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення.

Дата складання повного тексту судового рішення 31.01.2020 року.

Суддя Калашнікова О. І.