Справа № 462/696/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Палюх Н.М.

при секретарі Сех Г.В.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , представника відповідачів Ростоцької ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивачка у січні 2019 року звернулася до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивує тим, що позивачка проживає у квартирі АДРЕСА_1 на підставі ордера №45 від 01.08.1974 року. Однокімнатна квартира загальною площею 21,7 кв.м. за вказаною адресою належить КП «Житлово-комунальна служба смт.Рудно». Разом з позивачкою у зазначеній квартирі зареєстровані також відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що підтверджується довідками КП «Житлово-комунальна служба смт.Рудно» від 29.05.2017 року та від 21.01.2019 року. Однак відповідачі не проживають у цій квартирі з квітня 2017 року, майно відповідачів у квартирі відсутнє, комунальні платежі вони не сплачують, взагалі квартирою не цікавляться. Факт не проживання відповідачів у квартирі підтверджується актами Рудненської селищної ради, згідно яких відповідачі, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , не проживають за вказаною адресою з квітня 2017 року по даний час. Оскільки відповідачі не проживають у спірній квартирі, не сплачують комунальні послуги, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, чим об`єктивно порушуються права позивачки, яка самостійно виконує обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Так як відповідачі не проживають у квартирі, збереження їх реєстрації у спірній квартирі призводить до необхідності нести додаткові витрати на оплату квартирної плати та комунальних послуг. У зв`язку з наведеним, на підставі ст.71,72 ЖК України позивачка просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, надали пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві та додатково пояснили, що позивачка проживала з відповідачами в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 . У 2000 році відповідачі почали проводити ремонт у цій квартирі, чому позивачка погодилась тимчасово, до закінчення ремонту, проживати в сараї на подвір`ї біля будинку. Однак більше доступу до квартири у позивачки не було і більше 16 років вона вимушена була проживати у сараї без комунальних вигод. У січні 2016 року погіршився стан здоров`я позивачки, однак змоги повернутися в квартиру вона не мала. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 березня 2017 року було вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 . 27 квітня 2017 року позивачка вселилася у квартиру. Згодом, а саме 29 квітня 2017 року відповідачі добровільно покинули спірну квартиру, забравши з собою всі свої речі, меблі, побутову техніку, при цьому вони познімали міжкімнатні двері, позривали шпалери, повикручували розетки. Після виселення відповідачів із квартири, в такій залишилися лише в коридорі стара антресоль, в якій по даний час знаходяться старі куртка і светр відповідачів. На даний час у кімнаті не має меблів, усі речі позивачки в пакетах стоять під стінами та висять на вішалці в коридорі. У кімнаті є невеличкий старий диван, на якому спить ОСОБА_1 , та розкладачка, на якій спить другий син позивачки ОСОБА_8 , коли ночує в неї серед робочого тижня, а також невеличкий столик та крісло. Жодних речей відповідачів у квартирі немає. Покликання відповідачів на те, що вони ночують у квартирі є неправдивими. Між тим, ніхто відповідачів зі спірної квартири не виганяв, вони самі, добровільно покинули її в квітні 2017 року і не проявляли жодного інтересу ні до житла, ні до старенької мами. Відповідачі створили для позивачки вкрай несприятливі умови існування, оскільки на мізерну пенсію вона просто не спроможна проживати, лікуватись і платити всі комунальні послуги, і саме через реєстрацію відповідачів у квартирі не може оформити собі субсидію. Просять позов задовольнити.

Відповідачі та їх представник в судовому засіданні позову не визнали та зазначили, що однокімнатна квартира АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання відповідачів. Спочатку відповідачі та позивачка проживали разом у вказаній квартирі, але спільне життя було складним, так як позивачка зловживала спиртними напоями і вела аморальний спосіб життя. З часом позивачка добровільно залишила квартиру і стала проживати у сараї біля їхнього будинку. В 2017 році відповідачі вирішили провести ремонт у квартирі, а тому продали кухню та ще деякі меблі, зірвали шпалери, зняли міжкімнатні двері та повикручували розетки. При цьому в коридорі залишилися антресоль, в якій по даний час знаходяться куртка і светр відповідачів. Після вселення ОСОБА_1 у квартиру регулярно виникали сварки і скандали, чому всі відповідачі вимушені були переїхали проживати в будинок матері ОСОБА_4 ОСОБА_9 , який знаходиться у АДРЕСА_3 . Через місяць часу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повернулися проживати у спірну квартиру, залишивши своїх дітей проживати з бабусею у с. ОСОБА_10 . ОСОБА_11 періодично їздять на заробітки за кордон строком на 2 місяці, після чого повертаються додому на 3-4 тижні. Оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 бояться самі без батьків проживати з позивачкою, то більше не поверталися жити у спірну квартиру, при цьому вони інколи приходили на подвір`я будинку по АДРЕСА_4 , косили траву та доглядали дерева, посаджені їхнім батьком. Ствердили, що відповідачі не втратили інтересу до спірної квартири, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ночують у квартирі на двох розкладних кріслах, які щоранку забирають з собою. Вважають позовні вимоги безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення. Просять відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, відповідачів та їх представника, свідків, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Зі змісту статті 3 ЦК України вбачається, що загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується в першу чергу Конституцією України, а також Цивільним кодексом і відповідними законами України.

Право на судовий захист передбачається статтею 55 Конституції України.

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_12 01 серпня 1974 р. було видано ордер №45 на право зайняття сім`єю, яка складається з двох осіб, однієї кімнати і кухні загальною житловою площею 14,2 кв.м в окремій квартирі будинку АДРЕСА_5 на даний час квартира АДРЕСА_1 ) /а.с.4/.

З довідки КП «Житлово-комунальна служба смт. Рудно» № 82 від 29.05.2017 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 відноситься до державного житлового фонду і знаходиться на балансі КП «Житлово-комунальна служба смт. Рудно» і в такій зареєстровано п`ятеро осіб: основний квартиронаймач ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 , невістка ОСОБА_4 , внуки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 /а.с. 6/.

Частиною 5 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 березня 2017 року, яке набрало законної сили, ухваленого в цивільній справі № 462/430/17, зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в проживанні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 - АДРЕСА_5 та вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначене рішення має преюдиційний характер при вирішенні даної справи.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що у 2000 року відповідачі тимчасово поселили ОСОБА_1 в сарай на час ремонту в квартирі, який вони здійснювали, але, пропри обіцянки, в подальшому не впустили її проживати у квартиру. Відтак з 2000 року по листопад 2016 р. ОСОБА_1 не проживала у квартирі АДРЕСА_6 років, а проживала на території подвір`я у сараї, який є непридатним для проживання. З листопада 2016 року ОСОБА_1 тимчасово проживала у своєї племінниці ОСОБА_13 по АДРЕСА_7 .

Стаття АДРЕСА_8 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У квітні 2017 року позивачка вселилася у спірну квартиру, що визнається всіма учасниками справи, а відтак в силу вимог частини 1 статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Як убачається з пояснення свідка ОСОБА_14 , які вона надала у судовому засіданні, остання під час заселення позивача у квартиру АДРЕСА_1 допомагала їй заносити у квартиру особисті речі. Квартира була повністю порожня, відповідачі виїхали з неї та забрали із собою всі свої особисті речі, меблі, міжкімнатні двері та навіть зняли шпалери. З того часу ОСОБА_1 деякий час жила сама, а згодом до неї переїхав її молодший син ОСОБА_8 . Крім того свідок повідомила, що останній раз у квартирі була пару днів до судового засідання і там не було ні відповідачів, ні їхніх речей.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , який є сином позивача від другого шлюбу, пояснив, що у квітні 2017 року саме він допомагав мамі вселитися у спірну квартиру і через 2-3 дні відповідачі забрали всі свої особисті речі і з`їхали. Відповідачі забрали з собою всі меблі з кімнати та кухні, поздирали шпалери та познімали навіть двері та розетки. В квартирі залишилась лише стара газова плитка, витяжка, тюль та абажур і безлад. Саме він допоміг позивачці зробити ремонт, поміняти проводку та обжити цю квартиру, а в квітні 2019 року переїхав жити до неї, оскільки влаштувався на роботу у смт.Рудно. На даний момент у квартирі немає особистих речей відповідачів, та і самі відповідачі там не проживають. Відповідачі весь той час проживали і проживають у с.Зимна Вода. Останній раз він бачив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 після попереднього судового засідання, коли вони принесли два розкладні крісла, які поставили на кухні. Відповідачі трохи посиділи на кухні і пішли.

З актів від 14 грудня 2017 року, від 13 січня 2019 року та від 06 травня 2019 року складених депутатом Рудненської селищної ради Яремою В.І., в присутності свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_14 убачається, що особами, які здійснили вихід на адресу по АДРЕСА_2 , було встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх двоє дітей не проживають у спірній квартирі з 29 квітня 2017 року /а.с.7,8,92/.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_17 пояснив, що до нього, як до депутата Рудненської селищної ради, неодноразово зверталася позивачка для засвідчення факту проживання/непроживання сім`ї ОСОБА_18 у квартирі. По даному факту ним з тимчасовою комісією (якою ці акти були підписані) було складено декілька актів про непроживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 . Дані акти були складені правомірно, оскільки в цій квартирі не було виявлено ні відповідачів, ні жодних предметів особистої гігієни та речей відповідачів. Також при складанні актів бралися до уваги пояснення свідків по даному факту. Підписи у всіх актах були добровільними, ніхто при складенні актів на членів тимчасової комісії не чинив. Крім того, до червня 2019 року він був сусідом сторін і жив у квартирі АДРЕСА_9 . Він був присутнім при вселенні позивача у квітні 2017 року у квартиру і повідомив, що близько 2 років тому відповідачі вивезли меблі та свої особисті речі з квартири і з того часу у квартирі залишилась проживати лише позивачка ОСОБА_1 . У квартирі з меблів залишилась лише газова плитка. З квітня 2017 року відповідачі не проживали за даною адресою.

Відповідачі у судовому засіданні визнали той факт, що їх діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживають у спірній квартирі, а живуть у бабусі (матері відповідачки ОСОБА_4 ) ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_3 .

Свідок ОСОБА_9 , яка являється матір`ю відповідача ОСОБА_4 , у судовому засіданні пояснила, що внуки живуть в неї, а де саме не ночують її діти вона не знає, а також, підтвердила той факт, що останній раз заходила до відповідачів та своєї свахи в гості у спірну квартиру ще до 2017 року.

Суд вважає некоректними твердження відповідачів про те, що вони з поважних причин не проживали у спірному житлі, яке було викликано тим, що вони протягом 2017-2018 років перебували закордоном на роботі, з огляду на таке.

Так, на підтвердження вищевказаного свого твердження відповідачі надали копії своїх закордонних паспортів, в яких містяться відмітки про перетин ними державного кордону України /а.с.47-52/, інших доступних та достовірних доказів, які б свідчили про те, що відповідачі перебували постійно на роботі за кордоном протягом 2017-2018 років суду не надано.

З копії закордонного паспорту ОСОБА_3 убачається, що він 25 квітня 2018 року в`їхав на територію Республіки Польща, а 28 липня 2018 року виїхав у зворотньому напрямку, 09 листопада 2018 року він вдруге в`їхав на територію Республіки Польща, а 21 грудня 2018 року виїхав з її території. Тобто, відповідач з 12 місяців у 2018 році перебував за кордоном лише 5 місяців, що ніяким чином не свідчить про наявність поважних причин його непроживання у спірній квартирі протягом всього року.

З копії закордонного паспорту ОСОБА_4 убачається, що вона 10 серпня 2018 року в`їхала на територію Республіки Польща, а 21 жовтня 2018 року виїхала у зворотньому напрямку, згодо, 09 листопада 2018 року вона вдруге в`їхала на територію Республіки Польща, а 21 грудня 2018 року виїхала з її території. Тобто, відповідачка з 12 місяців у 2018 році перебувала за кордоном лише більше трьох місяців, що ніяким чином не свідчить про наявність поважних причин її непроживання у спірній квартирі протягом всього року.

Суд не бере до уваги твердження відповідачів, що вони не проживали у спірній квартирі через агресивну, неправомірну поведінку позивача, оскільки доказів на підтвердження поважності причин відсутності відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 тривалий час та через неправомірну поведінку позивача до суду не надано, оскільки вони ніколи не зверталась ні до правоохоронних органів, ні до суду з вимогами захистити їх право на житло.

Щодо пояснень свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , які були допитані у судовому засіданні за клопотанням відповідачів, то суд зазначає, що жодний з них не дав пояснення з приводу постійного проживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 . Вказані свідки пояснили, що часто заходили в гості до відповідачів до 2017 року. Крім того, свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 пояснили, що їм відомо, що відповідачі проживають у с. Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області в тещі відповідача ОСОБА_3 .

З квитанцій про оплату житло-комунальних послуг убачається, що з травня 2017 року лише позивачка ОСОБА_1 здійснювала оплату за вказані послуги, а відповідачі не брали участі в утриманні спірної квартири /а.с.80-91/.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідачі 29 квітня 2017 року добровільно покинули квартиру АДРЕСА_1 , забравши з квартири всі свої особисті речі та всі меблі, та переїхали проживати у будинок ОСОБА_9 , що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , і не проживали у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, не брали участь в її утриманні, та не цікавилися спірним житлом до початку судового розгляду.

Враховуючи наведене, суд дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись вимогами статті 141 ЦПК України, суд, беручи до уваги, що позовні вимоги задоволені у повному обсязі, вважає, що судові витрати слід покласти на відповідачів.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.12, 89, 263-265 ЦПК України, суд-

у х в а л и в:

Позовом задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 по 192,10 грн. судового збору з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 31.01.2020 року.

Суддя: