Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.01.2020 Справа №607/7698/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Мотиль Б.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 у липні 2016 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, зазначивши, що між її матір`ю ОСОБА_5 та відповідачем, 26 червня 1998 року було укладено договір позики грошей, згідно якого остання взяла у позику в ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 5 000 доларів США строком на чотири місяці, про що надала письмову розписку. Проте, відповідач в обумовлений у розписці строк, взяті у борг кошти, ОСОБА_5 не повернула. 21 вересня 2007 року ОСОБА_5 , яка є матір`ю позивача, померла. ОСОБА_1 є спадкоємцем всіх прав та обов`язків своєї матері ОСОБА_5 , оскільки отримала у встановленому законом порядку свідоцтво про право на спадщину та вступила у володіння спадковим майном. ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про повернення боргу, однак відповідач ухиляється від виконання зобов`язання та не реагує на її вимоги. Збільшивши свої вимоги, просить стягнути із відповідача 5000 доларів США основного боргу, 13 513,15 доларів США відсотків у розмірі облікової ставки НБ України за користування коштами. В подальшому, вимоги про стягнення відсотків, трьох процентів річних та інфляційних нарахувань ухвалою суду від 06 березня 2017 року на підставі поданої заяви ОСОБА_1 , залишено без розгляду.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 подав відзив на позов у якому зазначив, що як вбачається із змісту розписки від 26.06.1998 року відповідач взяв у позику в ОСОБА_5 кошти у розмірі 5 000 доларів США на строк за домовленістю 4 місяці. Однак вважає, що спірна розписка не містить факту передавання позикодавцем грошей і отримання їх позичальником, як того вимагає ч.2 ст.1047 ЦК України, а лише свідчить про намір отримати в борг кошти, тобто незавершену дію. ОСОБА_4 заперечує факт отримання коштів від ОСОБА_5 . Зазначив, що строк повернення позики закінчився ще 26.10.1998 року. З позовом про стягнення коштів за спірним договором позики ОСОБА_1 звернулась лише в липні 2016 року, тобто через 18 років. Протягом 18 років позивач не зверталась до ОСОБА_4 з вимогами про повернення коштів та сплату процентів, у тому числі й у судовому порядку. Позивач у поданій позовній заяві не ставив питання про поновлення строку з поважних причин. Враховуючи наведене, просить застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за спірним договором позики, відмовивши позивачу у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали та просить його задовольнити. ОСОБА_1 пояснила, що їй стало відомо від своєї матері про факт позики відповідачем грошових коштів на вказану суму в 1998 році. 22.09.2007 року після смерті своєї матері ОСОБА_5 , вона зателефонувала до ОСОБА_4 та повідомила про необхідність повернення нею грошових коштів на суму 5 000 доларів США. По спірному договору позики. Зазначила, що у 2016 році знайшла спірну розписку, після того звернулась із позовом в суд.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 в судовому засіданні подав заяву про застосування строку позовної давності, зазначивши, що строк виконання зобов`язань за спірним договором позики настав 26.10.1998 року, а позивач звернулась із позовом в суд за захистом свого порушеного права лише у липні 2016 року. Крім цього, зазначив, що позивачу стало відомо про порушення виконання зобов`язань відповідачем у 2007 році, коли вона звернулась до відповідача із вимогою про повернення коштів, а тому вважає, що вона пропустила строк звернення із позовом до суду. Із наведених підстав просить відмовити позивачу у задоволенні позову.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив.

Як вбачається із письмової розписки від 26 червня 1998 року, оригінал якої був оглянутий у судовому засіданні, ОСОБА_6 , проживає за адресою АДРЕСА_1 , року позичила у ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 5 000 доларів США строком на чотири місяці.

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про зміну імені, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 22 липня 2002 року змінила своє прізвище, ім`я, по-батькові на ОСОБА_4 .

Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передавання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти) у такій самій кількості у строк та в порядку встановленому договором.

В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , яка є матір`ю позивача померла (Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане 21.09.2007 року Відділом РАЦСу Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України).

Згідно, наявного при матеріалах справи, заповіту від 20.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Скідан О.Є., ОСОБА_5 , все своє майно заповіла своїй дочці ОСОБА_7 .

Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 червня 2008 року, виданого державним нотаріусом Другої Тернопільської державної нотаріальної контори, спадкоємцем після смерті майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 є її дочка ОСОБА_7

28 листопада 2013 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , видане 28.11.2013 року Відділом РАЦСу реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції) і після реєстрації шлюбу останній присвоєно прізвище « ОСОБА_9 ».

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, до позивача перейшло право вимоги за спірним договором позики, який було укладено 26.06.1998 року між її матір`ю ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та відповідачем.

Судом з`ясовано, що на момент звернення позивача до суду, відповідач своє зобов`язання за спірним договором позики не виконала й не повернула грошові кошти в сумі 5 000 доларів США, строк виконання у якому настав 27 жовтня 1998 року. При цьому, суд відкидає твердження представника відповідача про те, що зміст спірної розписки не посвідчує факт отримання відповідачем коштів та не бере його до уваги, оскільки вважає, що спірна розписка від 26.06.1998 року підтверджує отримання грошей відповідачем у ОСОБА_10 в сумі 5 000 доларів США, які вона зобов`язувалась повернути на вимогу позикодавця, взявши їх у борг на строк чотири місяці.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні по суті висновки містяться і у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15 від 08.06.2016 р. у справі № 6-1103цс16, постанові ВС від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц.

Позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України, а саме перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того, Пленум Верховного Суду України у Постанові №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 28).

Представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності, як підставою для відмови позивачеві у позові.

Таким чином, суд оцінивши та дослідивши докази у справі, враховуючи наведені норми матеріального права, вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики не підлягає до задоволення, у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. При цьому, суд зазначає, що позивачу із наданих ним пояснень у судовому засіданні, було відомо про існування спірного договору позики, позикодавцем у якому виступала її мати ОСОБА_5 у вересні 2007 року, у зв`язку із чим остання зверталась 22 вересня 2007 року із вимогою до відповідача повернути їй кошти. Зазначені обставини підтверджено ОСОБА_1 у судовому засіданні. Також, суд не бере до уваги зазначену позивачем обставину несвоєчасного звернення із позовом в суд через відсутність у неї спірної розписки, яку ОСОБА_1 знайшла лише в 2016 році, оскільки не вбачає її такою, що свідчить про поважність пропуску ОСОБА_1 строку звернення із зазначеним позовом. Крім цього, клопотання про поновлення строку звернення із позовом в суд позивачем не заявлялось.

Враховуючи наведене, оскільки, позивач звернувся із даним позовом до Тернопільського міськрайонного суду про стягнення боргу за спірним договором позики лише 18 липня 2016 року, відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, тому суд вважає, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності звернення з позовом в суд, а отже їй слід відмовити із наведених підстав.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76, 81, 82, 263, 265 ЦПК України,

ст.ст. 509, 524, 256, 257, 533, 1046, 1048, 1051 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, відмовити у повному обсязі, у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 03 лютого 2020 року.

Головуючий суддяВ. В. Ромазан