РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/20491/19

Провадження № 22-ц/4815/859/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Ковальчук Л. В.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП»,

відповідач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 березня 2020 року у складі судді Тимощука О. Я., ухвалене в м. Рівне о 16 годині, повний текст рішення складено 31 березня 2020 року,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 25 квітня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» (правонаступником якого по всіх правах та обов`язках є ПУАТ «Фідобанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/10615/4/14461 (не відновлювальна кредитна лінія) (далі Кредитний договір) з лімітом заборгованості 250 000,00 (двісті п`ятдесят тисяч) доларів США зі сплатою 13,5% річних, строком користування до 24 квітня 2018 року(далі Кредитний договір). В якості забезпечення належного виконання зобов`язання за Кредитним договором між ОСОБА_2 та ПАТ «Ерсте Банк» було укладено договір іпотеки №014/10615/4/4461/1 від 25.04.2008 року, відповідно до якого ОСОБА_2 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю торгово-реабілітаційного центру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі Договір Іпотеки). Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07.03.2013 року у справі №2-1913/11 за позовом ПАТ «Ерсте Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рахунок погашення 2 919 163 гривень 49 копійок заборгованості звернуто стягнення на будівлю торгово-реабілітаційного центру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 і є предметом іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах. У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання просив стягнути з відповідачів 3% річних та інфляційні втрати в розмірі 2 649 894,77 гривень, що еквівалентно 105742,01 дол.США, і які нараховані на суму заборгованості за кредитом, яка становить на час звернення з позовом 254 268, 32 доларів США.

У березні 2020 року позивач подав до суду заяву, в якій просив зменшити розмір позовних вимог та стягнути з відповідачів солідарно три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 262 922,69 гривень та інфляційні втрати в сумі 874 581,38 грн, що нараховані на суму наявної за Кредитним договором заборгованості 2 919 163,49 грн, визначеної рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07.03.2013 року у справі №2-1913/11, яке набрало законної сили і на день звернення до суду з позовом не виконане.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 березня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь правонаступника ПАТ «Ерсте Банк» - Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» 3% річних за період з 29.10.2016 року по 29.10.2019 року в сумі 262 725 гривень 00 копійок, нарахованої на суму заборгованості 2 919 163,49 грн, визначеної в гривнях рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07.03.2013 року у справі №2-1913/11, а також судові витрати в сумі 3 940 гривень 00 копійок. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» в дохід держави 38 583 гривні 89 коп.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення 3% річних, вмотивоване тим, що позичальник ОСОБА_1 , не виконує грошове зобов`язання по поверненню кредитних коштів, а тому, з підстав зазначених у ч. 2 ст.625 ЦК України, такі вимоги є законні та підлягають задоволенню. В цій частині рішення суд першої інстанції зазначив, що 3% річних підлягає нараховуванню на суму заборгованості 2 919 163,49 гривень, яка визначена у рішенні Рівненського міського суду від 07.03.2013 року у справі №2-1913/11 відповідно до заяви ТзОВ «Фінанс Трас Груп» від 30.03.2020 року про зменшення розміру позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних про стягнення інфляційних втрат, суд першої в оскаржуваному рішення вказав, що кредит ОСОБА_1 отримала в іноземній валюті, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, а заяву ТзОВ «Фінанс Трас Груп» від 30.03.2020 року про зменшення розміру позовних вимог подало в порушення п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України.

Вважаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат з ОСОБА_1 незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ТзОВ «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок місцевого суду про те, що оскільки позивач у позові сам підтверджує факт отримання позики в іноземній валюті, а відтак індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, та вказує на його суперечливість. Зазначає, що суд першої інстанції правомірно пославшись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.12.19 № 917/1739/17 та правильно визначивши три відсотки річних, де за основу було взято розмір боргу, визначений у судовому рішенні Рівненського міського суду від 07.03. 2013 у справі № 2-1913/11, при цьому не взяв до уваги цю суму боргу, яка підлягає стягненню - 2 919 163 гривні 49 копійок, для визначення інфляційних втрат за тривале невиконання рішення суду. Стверджує, що судом першої інстанції залишено поза увагою і той факт, що з набранням рішенням суду змінено валюту зобов`язання з долара США на українську гривню та встановлено зобов`язання в сумі 2 919 163 гривні 49 копійок, а тому саме з цієї суми варто проводити обрахунок інфляційних втрат в межах строку позовної давності за період з 29 жовтня 2016 року по 29 жовтня 2019 року, що складає 874 581 гривень 38 копійок. За таких обставин помилковим вважає посилання місцевого суду у оскаржуваному рішенні на правові висновки, викладені у постанові Верховного суду України від 01 березня 2017 року у справі №6-284цс17, у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року №638/10417/15-ц, де валюта виконання основного зобов`язання змінена не була, а тому і будь-які підстави для їх застосування в даній справі відсутні. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції частково і ухвалити в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення інфляційних витрат нове рішення, яким позовні вимоги до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат за період з 29.10 2016 року по 29.10 2019 року, що складає 874 581 гривню 38 копійок задовольнити, а також здійснити розподіл судових витрат.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 березня 2020 року в частині задоволення позову та відмови у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат ніким не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не перевіряється.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено: 25 квітня 2008 року між акціонерним товариством «Ерсте Банк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 01410615/4/14461, згідно якого акціонерним товариством "Ерсте Банк" було відкрито невідновлювальну кредитну лінію з лімітом заборгованості 250 000,00 доларів США зі сплатою 13,5% річних, строком користування до 24 квітня 2018 року. Кредитні кошти позичальнику було перераховано на особистий рахунок трьома траншами.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між АТ «Ерсте Банк» та майновим поручителем ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 01410615/4/14461/1 від 25 квітня 2008 року, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку будівлі торгово-реабілітаційного центру що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Окрім того, в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №014/10615/4/4461/2, відповідно до умов якого Поручитель зобов`язується перед Кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за невиконання Позичальником зобов`язань, що випливають з укладеного Кредитного договору та всіх додаткових угод до нього.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 6.5 Кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником будь-яких своїх зобов`язань за цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахувати відсотки та штрафні санкції. Таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна, майнових прав позичальника, включаючи забезпечення за цим Договором, за умови попередньої(30 днів)) надісланої відповідної вимоги позичальнику рекомендованим листом.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07.03.2013 року у справі №2-1913/11 за позовом ПАТ «Ерсте Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ПАТ «Ерсте Банк» про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки позов ПАТ «Ерсте Банк» задоволено повністю. В рахунок погашення 2 919 163 гривень 49 копійок заборгованості за Кредитним договором, звернуто стягнення на будівлю торгово-реабілітаційного центру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 і є предметом іпотеки, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах виконавчого провадження за початковою ціною продажу, що відповідатиме ринковій, додатково визначеній експертом оцінювачем. В задоволені зустрічного позову відмовлено.

28.08.2014 року між ПАТ «Фідобанк» (що є правонаступником усіх правах та обов`язках ВАТ «Ерсте Банк») та ТзОВ «Авераж» (код ЕДРПОУ - 39115791) укладено Договір про відступлення права вимоги №1 та Договір №1 про відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до яких було відступлено право вимоги за Кредитним договором, Договором Іпотеки та Договором поруки.

15.04.2015 року ТзОВ «Авераж» та ТзОВ «Фінанс Трас Груп» було укладено Договір про відступлення права вимоги за зазначеним вище Кредитним договором та Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки № 01410615/4/14461/1 від 25 квітня 2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М, та зареєстровано в реєстрі за №457.

Унаслідок укладення договорів відбулася заміна кредитора, ТзОВ «Фінанс Трас Груп» набуло статусу нового кредитора за Кредитним договором № 01410615/4/14461 від 25 квітня 2008 року та Договором іпотеки № 01410615/4/14461/1 від 25 квітня 2008 року.

Згідно з вимогами п. 6.5 Кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є позивач, використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна. Суд вимоги банку задовольнив.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звертаючись до суду з даним позовом ТзОВ «Фінанс Трас Груп» зазначило, що станом на 29.10.2019 року заборгованість ОСОБА_1 за Кредитним договором становить: 254 268 доларів США 32 центи - заборгованості за кредитним договором; 143 444 доларів США 19 центів - заборгованість за нарахованими процентами. Посилаючись на ст.625 ЦК України, товариство просило стягнути 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на вказану суму заборгованості.

В своїй заяві від 30 березня 2020 року ТзОВ «Фінанс Трас Груп» просило зменшити суму стягнення з відповідачів та стягнути з них на користь товариства 3% відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 262 922,69 гривень та інфляційні втрати в сумі 874 581,38 грн, нараховані на суму наявної за Кредитним договором заборгованості 2 919 163,49 гривень, яка визначена рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07.03.2013 року у справі №2-1913/11, що набрало законної сили і на день звернення до суду з позовом не виконане.

Такі вимоги позивача є законними та узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц. В цій постанові Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, де зазначено, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, зазначила таке.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення 3% річних від суми заборгованості у гривневому еквіваленті відповідно до поданої позивачем заяви від 30.04.2020 року, суд першої інстанції при цьому прийшов до суперечливого висновку, що така заява в іншій її частині про зменшення стягнення інфляційних втрат подана з порушенням п.2ч.2 та ч.5 ст. 49 ЦПК України.

До заяви про зменшення позовних вимог ТзОВ «Фінанс Транс Груп» додало розрахунок інфляційних збитків з урахуванням строку позовної давності з 29.10.2016 року до 29.10.2019 року на суму заборгованості 9 919 163, 49 грн. В даному розрахунку правильно застосовані індекси інфляції з 29.10.2016 року до 29.10.2019 року, сума інфляційний втрат за цей період складає 874 581, 38 грн. і ця сума підлягає стягненню з позичальника на користь ТзОВ «Фінанс Трас Груп».

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення з позичальника ОСОБА_1 інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання не правильно встановлені обставини справи, невірно визначено характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які не підлягали застосуванню, в зв`язку із чим рішення в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як видно з матеріалів справи ТзОВ «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору розмірі 768 грн. за подачу позовної заяви та 19 677 гривень за подачу апеляційної скарги, що складає 20445 грн. Враховуючи, що позовні вимоги ТзОВ «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП», з врахуванням зменшення позовних вимог, підлягають до задоволення повністю, то у відповідності до ст.141 ЦПК України, вказана сума підлягає відшкодування відповідачем.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» про стягнення інфляційних втрат з ОСОБА_1 , в частині відшкодування судових витрат та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» на користь рахунок держави судового збору скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 , проживає за адресою АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» (33002 м. Рівне вул. Жуковського 35/44, ) інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання з 29 жовтня 2016 року по 29 жовтня 2019 року в сумі 874 581 ( вісімсот сімдесят чотири тисячі п`ятсот вісімдесят одну) гривню 38 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 , проживає за адресою АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ТРАСТ ГРУП» (33002 м. Рівне вул. Жуковського 35/44, ) судові втрати по сплаті судового збору в сумі 20 445(двадцять тисяч чотириста сорок п`ять) гривень.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Бондаренко Н. В.

Шимків С. С.