КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 366/500/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9760/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Іванківського районного суду Київської області від 19 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Слободян Н.П., по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення безпідставно набутих коштів та визнання зобов`язань припиненими,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, на обґрунтування якої зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 23 жовтня 2012 року відповідач отримала кредит у розмірі 2 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Звертав увагу на те, що відповідач при укладенні договору надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Вказував, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач не виконала зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 11 лютого 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 24 762,35 грн., з яких: 3 838,41 грн. - тіло кредиту, 10 793,35 грн. - відсотки за користування кредитом, 8 475,24 грн. - пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1 155,35 грн. - штраф (процентна складова), вказану заборгованість та 1 762,00 грн. судових витрат позивач просив стягнути з відповідача, справу розглянути за відсутності представника позивача (т. 1 а.с. 1-3).

У жовтні 2019 ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення безпідставно набутих коштів та визнання зобов`язань припиненими. У позові ОСОБА_1 посилалася на те, що 23 жовтня 2012 між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та нею укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 2 300,00 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла ОСОБА_1 та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву - анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання ОСОБА_1 кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Зазначала, що ще у 2013 році погасила повну заборгованість по кредиту. За період з 2012 року по 2017 рік сплатила Банку 37 592 грн. 25 коп.

Звертала увагу на те, що повністю повернула кредитні кошти Банку 16 квітня 2013 року, а всі грошові кошти, сплачені нею після 16 квітня 2013 року є безпідставно набутими АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Таким чином, вважає, що загальна сума, яку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» має сплатити їй складає 171 084,06 грн., яка складається із 35 292,25 грн. - суми надмірно сплачених коштів; 72 243,53 грн. - відсотки; 56 661,94 грн. - сума інфляції; 6 886,34 грн. - 3% річних.

Враховуючи викладене, просила стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 171 084,06 грн., із них 35 292, 25 грн. - суми надмірно сплачених ОСОБА_1 коштів; 72 243,53 грн. - відсотки; 56 661,94 грн. - сума інфляції; 6 886,34 грн. - 3% річних та визнати зобов`язання, що виникли на підставі кредитного договору, укладеного 23 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» припиненими з 17 квітня 2013 року у зв`язку з їх виконанням, проведеним належним чином (т. 1 а.с. 105-109).

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 - Назаренко М.В. просила у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості відмовити в повному обсязі. Зазначила, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил розуміла ОСОБА_1 та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання ОСОБА_1 кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Представник позивача зазначила, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме цих умов, які вважав узгодженими банк.

Також вказувала, що тіло кредиту не підлягає стягненню з ОСОБА_1 з урахуванням того, що отримана від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» сума повністю повернута відповідачем. Більше того, ОСОБА_1 повернула значно більшу суму, а тому не ОСОБА_1 заборгувала АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а навпаки. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач погасила заборгованість ще у 2013 році. Просила розглянути питання пропуску строку позовної давності, у зв`язку з чим відмовити у задоволенні позову (т. 1 а.с. 114-117).

У відповіді на відзив представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Штронда А.М. зазначив, що наданий стороною відповідача розрахунок не відображає реальну суму боргу, оскільки в ньому сторона зазначає лише суми погашення, однак відсутні операції по зняттю коштів. Вказував, що Банк стягує з відповідача заборгованість за період з 12 травня 2016 року по 11 лютого 2018 року, оскільки 12 травня 2016 року відповідачем було заборгованість по ліміту закрито. Так, за період 14 травня 2016 року (з моменту виникнення заборгованості) коли відповідач знову почала користуватися кредитним лімітом по 12 серпня 2018 року відповідачем було сплачено 10 857,25 грн., проте, використано кредитних коштів було 17 571,36 грн. Вказане підтверджується випискою по рахунку, яка долучена до відповіді на відзив. Зазначав, що ОСОБА_1 отримано дві картки зі строком дії до 06/16 та до 05/20 (т. 1 а.с. 130-132).

У березні 2020 представник ОСОБА_1 - Назаренко М.В. надала пояснення у справі (т. 1 а.с. 189-190).

Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Штронда А.М. також надав письмові пояснення (т. 1 а.с. 207-212).

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 19 травня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено (т. 1 а.с. 237-242).

Не погодившись з рішенням районного суду, 16 червня 2020 року представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК»- адвокат Істамова І.В. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та ухвалити нове рішення у вказаній частині про задоволення позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін (т. 1 а.с. 246-253).

На обґрунтування скарги зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неукладеність кредитного договору між сторонами 23 жовтня 2012 року, відповідно до якого відповідачу було надано 2 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту. Відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, тому відповідач приєдналася до запропонованої банком пропозиції. Відповідач користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловила свою згоду щодо форми договору та його умов. Позивачем надані належні та допустимі докази по справі: наданий розрахунок заборгованості, виписку про рух коштів та довідку про видачу відповідачу карток. Вказані докази були завірені належним чином представником Банку, який на підставі довіреності має право посвідчувати своїм підписом копії документів, зокрема виписки по рахункам, розрахункові документи. Тому суд неправомірно відхилив доказ - виписку по рахунку відповідача та не дослідив даний доказ. Вважає, що факт укладення та невиконання позичальником зобов`язань за вказаним договором є доведеним. Відповідач була ознайомлена з умовами договору, погодилася з ними та прийняла їх, вчинивши дії на виконання відповідних умов договору.

Таким чином, оскільки Банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернула, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовити у стягненні заборгованості за тілом кредиту та відсотків за користування кредитом.

Від ОСОБА_1 та її представника Назаренко М.В. відзив на апеляційну скаргу Банку до суду апеляційної інстанції не надходив. При цьому, копію апеляційної скарги Банку представник ОСОБА_1 - адвокат Назаренко М.В. отримала особисто 03 липня 2020 року про що свідчить відмітка працівників пошти. Повідомлення ОСОБА_1 повернулось з відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою. Заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від ОСОБА_1 не надходили (т. 2 а.с. 7, 10-12).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом подати відзив на апеляційну скаргу.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Іванківського районного суду Київської області від 19 травня 2020 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції переглядає рішення Іванківського районного суду Київської області від 19 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 23 жовтня 2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (т. 1 а.с. 7).

За змістом анкети-заяви відповідач погодилася, що вищевказана анкета-заява, разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг.

У анкеті-заяві ОСОБА_1 відзначила, що бажає отримати платіжну картку кредитку «Універсальна».

При цьому, анкета-заява не містить інформацію, яка була видана платіжна (кредитна) картка, строк дії цієї картки, який рахунок відкрився на ім`я відповідача та дані про видачу відповідачу пам`ятки клієнта.

До позовної заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» (т. 1 а.с. 8).

Також до анкети-заяви банком було додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, розміщений на сайті www.privatbank.ua/terms/(т. 1 а.с. 9-23).

Згідно з наданим Банком розрахунком заборгованості за договором № б/н від 23 жовтня 2012 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 11 лютого 2018 року утворилася заборгованість у розмірі - 24 762,35 грн., з яких: 3 838,41 грн. - тіло кредиту, 10 793,35 грн. - відсотки за користування кредитом, 8 475,24 грн. - пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1 155,35 грн. - штраф (процентна складова) (т. 1 а.с. 4-6).

Згідно довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_1 було видано наступні кредитні картки: НОМЕР_1 з терміном дії до 05/16 (дата відкриття 23.10.2012); НОМЕР_2 з терміном дії до 05/20 (дата відкриття 21.05.2016); НОМЕР_2 з терміном дії до 05/20 (дата відкриття 26.09.2016) (т. 1 а.с. 134).

Позивач також надав до суду виписку про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 за період з 23 жовтня 2012 року по 29 жовтня 2019 року (т. 1 а.с. 135-145).

До суду апеляційної інстанції позивач разом з апеляційною скаргою подав розрахунки заборгованості за договором № б/н від 23 жовтня 2012 року, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1 станом на 31 травня 2015 року, на 11 лютого 2018 року та 30 вересня 2019 року (т. 1 а.с. 257-261).

Згідно з частиною 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апелянт є позивачем у справі, тому мав об`єктивну можливість подати докази до позовної заяви або в суді першої інстанції. Оскільки апелянт не навів поважних причин не подання цих доказів до районного суду, які були додані ним до апеляційної скарги, тому колегія суддів не прийняла їх до уваги.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У наданій Банком анкеті-заяві позичальника від 23 жовтня 2012 року не зазначено базову процентну ставку за кредитом (т. 1 а.с. 7).

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 23 жовтня 2012 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 23 жовтня 2012 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили письмово відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач (Банк) не пред`явив.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною 1 статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина 1 статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII)).

Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 ( провадження №14-131цс19).

З огляду на наведене, не підлягають задоволенню вимоги Банку про стягнення із відповідачки 10 793,35 грн. процентів за користування кредитом, визначених на підставі Умов та Правил надання банківських послуг, пені і штрафів з яких: 8 475,24 грн. - пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1 155,35 грн. - штраф (процентна складова), оскільки у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Проте враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Пред`являючи позов Банк визначив, що з відповідача підлягає стягненню тіло кредиту у розмірі 3 838,41 грн., на підтвердження чого надав розрахунок заборгованості та виписку про рух коштів за договором № б/н від 23 жовтня 2012 року (т. 1 а.с. 4-6, 135-145).

Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 23 жовтня 2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Разом з тим, з наданої позивачем довідки встановлено, що уклавши кредитний договір, відповідачу було видано кредитну картку НОМЕР_1 з терміном дії до 05/16 (дата відкриття 23.10.2012), а тому строком повернення кредиту є останній день травня 2016 року (т. 1 а.с. 134).

Докази щодо видачі у 2016 році кредитних карток НОМЕР_2 з терміном дії до 05/20 та НОМЕР_2 з терміном дії до 05/20 саме на виконання умов договору № б/н від 23 жовтня 2012 року, укладеного між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , до суду позивачем не надано.

З виписки про рух коштів по картці НОМЕР_1 вбачається, що станом на 12 травня 2016 року ОСОБА_1 погасила кредит та у неї була відсутня заборгованість, що також не заперечував і представник позивача в суді першої інстанції (т. 1 а.с. 142).

Проте 14 травня 2016 року відповідачкою знято з кредитної картки готівку в банкоматі ПриватБанку у розмірі 2 000,00 грн., та 20 травня 2016 року знято 5 500,00 грн., а Банк у позовній заяві заявив вимоги про стягнення з боржника 3 838.41 грн. заборгованості за тілом кредиту. Доказів повернення зазначеної суми заборгованості за тілом кредиту за кредитною карткою НОМЕР_1 з терміном дії до 05/16 (дата відкриття 23.10.2012) до суду не надано.

При цьому, як вбачається з наданого Банком розрахунку заборгованості у подальшому після 20 травня 2016 року відповідач не користувалася кредитними коштами, проте, Банк нараховував щомісячні платежі, які передбачені Умовами та Правилами надання банківських послуг, які відповідач не підписувала (т. 1 а.с. 142).

Таким чином, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника на користь Банку суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 3 838,41 грн. в межах позовних вимог, що відповідає закінченню строку дії картки. Нарахування Банком заборгованості після зазначеної дати колегія суддів визнала необґрунтованим.

Посилання суду першої інстанції на недопустимість доказів позивача, а саме розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів, колегія суддів критично оцінила з огляду на те, що право представника позивача Штронди А.М. посвідчувати своїм підписом копії документів передбачено чинною на час розгляду справи довіреністю, виданою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (т. 1 а.с. 133).

Вищевказаних вимог законодавства, обставин і доказів суд першої інстанції не врахував і дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості з підстав його недоведеності.

Щодо позовної давності.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 - Назаренко М.В. просила у разі обґрунтованості позовних вимог розглянути питання пропуску строку позовної давності, у зв`язку з чим відмовити у задоволенні позову (т. 1 а.с. 114-117).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Як було встановлено, відповідачу за умовами кредитного договору № б/н від 23 жовтня 2012 року було видано кредитну картку НОМЕР_1 з терміном дії до 05/16, що і є строком закінчення кредитного договору (т. 1 а.с. 134).

Враховуючи, що строк кредитного договору, укладеного між сторонами, закінчився в останній день травня 2016 року, а позивач звернувся з позовом до суду 23 лютого 2018 року, строк позовної давності позивачем не пропущено, а тому підстави для відмови у позові з цих підстав відсутні.

В частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Банку про стягнення безпідставно набутих коштів та визнання зобов`язань припиненими, рішення районного суду сторонами не оскаржено, тому, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, не було предметом перевірки судом апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» слід стягнути пропорційно до частини задоволених вимог (15,5 %) 273,11грн. судового збору за розгляд справи районним судом та 409,66 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, сплата якого Банком підтверджується платіжними дорученнями (т. 1 а.с. 30, 256).

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 19 травня 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, ухвалити нове в цій частині.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ - 14360570) задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ - 14360570) - 3 838 (три тисячі вісімсот тридцять вісім) грн. 41 коп. заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 23 жовтня 2012 року.

В іншій частині позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - відмовити.

В іншій частині рішення Іванківського районного суду Київської області від 19 травня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ - 14360570) - 273 (двісті сімдесят три) грн. 11 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 409 (чотириста дев`ять) грн. 66 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова