Справа № 466/8614/17 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/1365/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 березня 2019 року, постановлене у складі головуючої судді Білінської Г.Б., у якому ухвалою цього ж суду 08 травня 2019 року виправлено описку, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на самочинне будівництво та поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на самочинно збудовану господарську будівлю (гараж-майстерню) позначену літ. «Б.Д.» розміром 99, 2 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , а також поділити набуті у шлюбі 19/50 часток будинку, розташованого за цією ж адресою, і відступивши від начал рівності часток у майні подружжя, виділити у власність ОСОБА_2 19/150 частини будинку, а ОСОБА_1 - 38/150 частини будинку.

В обґрунтування вимог покликалась на те, що у 1980 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, від якого народились діти ОСОБА_3 . 1981 року народження, ОСОБА_4 1982 року народження, ОСОБА_5 1984 року народження та ОСОБА_6 1986 року народження. Будучи у шлюбі, 31 жовтня 1988 році вони з відповідачем на підставі договору купівлі-продажу придбала частину будинку за адресою АДРЕСА_1 . Будинок придбали за кошти частково позичені у батьків позивачки та подаровані ними, а також за кошти із сімейного бюджету. Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації від 19.03.1997 року було визначено ідеальні долі між співвласниками будинку АДРЕСА_1 у таких частинах: ОСОБА_7 - 31/50 частини, а ОСОБА_2 - 19/50 частини. 03 квітня 1997 року було видане свідоцтво про право власності на будинок ОСОБА_2 У 1992 році відповідач залишив сім`ю і пішов проживати до іншої жінки. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 1992 року шлюб було розірвано, свідоцтво про розірвання шлюбу видане 17 травня 2001 року. За домовленістю із відповідачем, вона відмовилась від стягнення з нього аліментів на утримання дітей, а він залишав їй спірну частину будинку і повинен був переоформити на неї право власності. Однак, станом на 2017 рік обіцянки не виконав і не визнав за нею право власності на частину будинку, як на спільне майно подружжя, та почав вживати заходів для продажу цієї частини будинку в своїх інтересах. Зважаючи на те, що фактично 1/3 частина будинку придбана за кошти її батьків, з 2001 року вона фактично сама утримувала будинок, підтримувала його ремонтами, оплачувала комунальні послуги, а відповідач у цьому участі не приймав, просила при поділі майна подружжя відступити від рівності часток в такому.

Окрім будинку на території подвір`я знаходився сарай, який у 2004 році згорів. На місці цього сараю позивачка з дітьми у 2007 році побудувала новий гараж, на який просить визнати за нею право власності.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 19/100 часток у будинку АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 19/100 часток у будинку АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 2 434 грн. 42 коп. ( дві тисячі чотириста тридцять чотири грн. 42 коп.) сплаченого судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач. В апеляційній скарзі зазначає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає обставинам справи та вимогам закону, відповідачем не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

В обґрунтування вимог покликається на те, що мотивуючи рішення, суд першої інстанції застосував вимоги Сімейного Кодексу України, в той час, як майно подружжя було придбане за часу дії Кодексу про шлюб та сім`ю України, який і підлягав до застосування до спірних правовідносин.

При цьому суд першої інстанції не звернув уваги на те, що частину спірного будинку було придбано за кошти позичені та подаровані батьками позивачки, про що в матеріалах справи наявна розписка.

У 1992 році відповідач залишив сім`ю. Позивач з дітьми продовжила проживати в спірному будинку, робила в ньому ремонт, укріплювала фундамент, стіни, здійснила заміну перекриття даху, дверей, вікон, огородила земельну ділянку та виклала бруківку. В свою чергу відповідач за даний будинок жодним чином не дбав, участі в його утриманні не приймав, проживав в іншої жінки. Зазначене стверджується поясненнями свідків, яким суд першої інстанції жодної оцінки не надав. А зазначені обставини, на думку апелянта, є підставою для відступу від рівності часток у майні подружжя на її користь при поділі такого, чого суд першої інстанції не врахував.

Окрім того, між сторонами була домовленість про те, що позивач не звертається з позовом про стягнення аліментів на дітей, а відповідач свою частину будинку залишає дітям.

Щодо визнання права особистої власності на самочинно збудовану господарську будівлю (гараж-майстерню), то зазначає, що на території подвір`я будинку по АДРЕСА_1 знаходився сарай, який у 2004 році згорів. У 2007 році вона разом з дітьми збудували на цьому місці гараж. Оскільки відповідач жодної участі, як матеріально так і своєю працею, у його будівництві не брав, вважає, що суд вправі був визнати за позивачем право власності на це приміщення, враховуючи також те, що в матеріалах справи немає жодних доказів, які б підтверджували, що здійснене будівництво гаражу порушує чи може порушити права інших мешканців чи будь-яких інших осіб.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 березня 2019 року та ухвалити нове, яким визнати право особистої власності за ОСОБА_8 на самочинно збудовану господарську будівлю (гараж-майстерню) за адресою: АДРЕСА_1 та 38/150 часток будинку АДРЕСА_1 , як частку у майні подружжя, а за ОСОБА_2 на 19/150 часток у цьому ж будинку, як частку у майні подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що спірний будинок був придбаним сторонами у справі в 1988 році для спільного проживання сім`ї, в якої вже на той час було четверо дітей. Позичені у батьків позивачки кошти в сумі 2 000 руб., він повернув на що взамін отримав оригінал розписки, яку зберегла ОСОБА_1 , а 3 000 руб., були потрачені на придбання одягу, сервізів та інших речей побутового призначення. За вісім років шлюбу, кошти відкладались, працював він фактично один, оскільки дружина в незначні проміжки виходила на роботу та знову ішла в декретну відпустку. Зазначає, що він також докладав зусиль щодо проведеного ремонту у будинку: поставив вхідні двері, поміняв вікна, зробив сходи на горище, перекрив дах, зробив поточний ремонт в кімнаті, в якій проживав.

Щодо визнання особистою власністю позивачки самочинно побудованого гаражу, то зазначає, що на такий не претендує, оскільки його збудував син ОСОБА_9 , який облаштував у ньому майстерню, в якій і працював. Усі витрачені кошти на його будівництво були сина ОСОБА_9 , а тому немає підстав визнавати права власності за ОСОБА_1 .

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04.03.2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, також і шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились.

Представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_10 направив до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із своєю зайнятість в інших судових процесах та неможливістю з`явитись у судове засідання самої позивачки через виробничі потреби. Причина неявки представника до суду апеляційної інстанції колегією суддів визнана неповажною. На підтвердження причин неявки в судове засідання суду апеляційної інстанції самої позивачки жодного підтверджуючого документу не подано, тому і її причина неявки колегією суддів також визнана неповажною. А відтак, колегія суддів прийшла до висновку, що у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи слід відмовити.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає лише частково.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували, починаючи з 1980 року у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 23 липня 1992 року. На виконання рішення суду, 01 серпня 2001 року відділом РАГС Залізничного РУЮ м. Львова видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

На підставі договору від 31 жовтня 1988 року відповідач придбав в ОСОБА_11 11/25 частин жилого будинку в АДРЕСА_1 .

Тобто, спірне майно придбане сторонами під час перебування у шлюбі.

Дані обставини визнаються та не заперечуються учасниками справи, відтак на підставі положень частини першої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до частини першої статті 22 КпШС України (який був чинним на момент набуття у власність спірної нерухомості), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно із частиною першою статті 28 цього Кодексу в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Аналогічне за змістом положення міститься в статті 70 СК України (чинного на момент розгляду справи). Так, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. А в абзаці четвертому пункту 30 цієї постанови роз`яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

За приписами частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Встановивши, що майно, яке є об`єктом поділу є спільним майном подружжя, а позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, з якими закон пов`язує можливість відійти від рівності часток у такому майні, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необхідність частково задоволення позову в частині позовних вимог щодо поділу частки у будинку, визнавши такі рівними для кожного з колишнього подружжя.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо походження коштів, за які було придбано частку у будинку, адже з огляду на підставі заявленого позову стаття 70 СК України, такі доводи не входять до предмету доказування у справах, що розглядаються і вирішуються судами на підставі цієї норми .

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін у частині поділу будинку, вирішив цю позовну вимогу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у цій частині судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, не вбачається.

За приписами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

Як убачається з матеріалів справи, позивачка звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання за нею права особистої власності на самочинно збудовану господарську будівлю (гараж) вказувала на те, що така збудована нею разом з дітьми у 2007 році. Ця позовна вимога пред`явлена нею на підставі статті 376 ЦК України.

Як роз`яснено в пункті 10 постанови пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 « Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути пред`явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі.

Враховуючи, що майно, право власності на яке просить визнати за нею позивачка зведено у 2007 році, тобто в період, коли сторони вже не перебували у зареєстрованому шлюбі і таке майно не може бути об`єктом права спільної сумісної власності сторін, ОСОБА_2 не може бути належним відповідачем за цією позовною вимогою, і саме з цих підстав слід було би відмовити в її задоволенні, що не було враховано судом першої інстанції, оскільки такий розглянув її по суті хоч і вірно, проте така була заявлена до неналежного відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання права особистої власності на самочинно збудовану господарську будівлю (гараж), порушено норми процесуального права, а саме, суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки осіб, що не були залучені до участі в справі, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні цієї позовної вимоги.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 03 лютого 2020 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 березня 2019 року, в якому ухвалою цього ж суду 08 травня 2019 року виправлено описку, в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на самочинно збудовану господарську будівлю (гараж) скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст даного судового рішення складено 03 лютого 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.