Справа № 2-1840/10
Номер провадження 22-ц/816/31/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року м.Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Орлова І. В. (суддя-доповідач),

суддів: Левченко Т.А., Хвостика С.Г.,

за участю секретаря

судового засідання: Кияненко Н.М.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство «Укрсиббанк» ,

відповідачі: ОСОБА_1

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Сумського апеляційного суду цивільну справу № 2-1840/10 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Зарічного районного суду міста Суми від 28 липня 2010 року (суддя Прокудіна Н.Г.) про стягнення кредитної заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2009 року представник ПАТ «УкрСиббанк» (далі банк), посилаючись на порушення відповідачами договірних умов, звернувся з позовом у якому з урахуванням уточнень від 21 червня 2010 року просив суд у солідарному порядку стягнути з суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 , громадянина ОСОБА_2 і Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Діната» заборгованість станом на 09 червня 2010 року за Кредитним договором № від 22 грудня 2006 року у розмірі 310.894,60 гривень.

28 липня 2010 року заочним рішенням Зарічного районного суду позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено повністю ( т.1 а.с.103).

13 жовтня 2010 року заяву ТОВ «Діната» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (т.1 а.с.117) .

11 березня 2011 року ухвалою Апеляційного суду Сумської області за апеляційною скаргою ТОВ «Діната» заочне рішення Зарічного районного суду міста Суми від 28 липня 2010 року було змінене. Суд апеляційної інстанції скасував рішення місцевого суду про задоволення заявлених банком до ТОВ «Діната» вимог і закрив провадження у цій частині. В іншій частині заочне рішення від 28 липня 2010 року було залишене без змін ( т.1, а.с. 187).

16 жовтня 2019 року заяву відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (т.1 а.с.195) .

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати заочне рішення Зарічного районного суду від 28 липня 2010 року.

За доводами апеляційної скарги місцевий суд, ухвалюючи оскаржене рішення, порушив правила юрисдикції та територіальної підсудності. Позовні вимоги банку до ОСОБА_1 , яка укладала кредитний договір будучі приватним підприємцем, мали розглядатися в порядку господарського судочинства господарським судом Сумської області. Оскільки реєстрацію місця мешкання ОСОБА_2 здійснено у Ковпаківському районі міста Суми, то Зарічний районний суд також не мав права розглядати заявлені банком вимоги до цього поручителя. Суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наданого банком розрахунку, який зроблено за іншим кредитним договором від 19.02.2009 року, а уточненні позовні вимоги були підписані не уповноваженою на те особою.

Правом на подачу відзиву в порядку, передбаченому статтею 360 ЦПК України, представник АТ «УкрСиббанк» не скористався, просив розглянути справу за його відсутністю. Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, причин неявки суду не повідомили. Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно (частина 1 статті 50 ЦПК України).

Апеляційну скаргу подано відповідачкою ОСОБА_1 , з якої оскаржуваним рішенням від 28 липня 2010 року стягнуто заборгованість за Кредитним договором № як з позичальниці. В частині стягнення заборгованості з поручителя - ОСОБА_2 , який діє в цивільному процесі самостійно, рішення місцевого суду в апеляційному порядку не переглядається.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, місцевий суд виходив з того, що внаслідок порушення відповідачкою умов Кредитного договору № від 22 грудня 2006 року утворилась заборгованість в сумі 310.894,60 гривень, яку суд сягнув з ОСОБА_1 на користь банку. Апеляційний суд погоджується з правильністю такого висновку з огляду на таке.

У справі встановлено, що 22 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк»), як кредитором і приватним підприємцем (ПП) ОСОБА_1 , як позичальницею, укладено Кредитний договір № , згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 294.000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,5 % річних на строк до 21 грудня 2017 року ( т.1 а.с. 10-18).

22 грудня 2006 року між банком і поручителем ОСОБА_2 укладено Договір поруки № 81668, згідно з умовами якого поручитель зобов`язувався перед кредитором нести з позичальником солідарну відповідальність за невиконання усіх зобов`язань ПП ОСОБА_1 , що виникли або виникнуть з Кредитного договору № ( т.1 а.с. 24).

28 грудня 2006 року між приватним підприємцем ОСОБА_1 , як іпотекодавцем і АКІБ «УкрСиббанк», як іпотекодержателем, укладено Договір іпотеки № 6942 (т.1 а.с.23).

04 травня 2007 року між банком, як кредитором і Товариством з обмеженою відповідальністю «Діната» в особі директора - Іземенко Ю.В., як поручителем, укладено Договір поруки № 112585 згідно з умовами якого поручитель зобов`язувався перед кредитором нести з позичальником солідарну відповідальність за невиконання усіх зобов`язань ПП ОСОБА_1 , що виникли або виникнуть з Кредитного договору № (т.1 а.с. 27-28 ).

30 листопада 2011 року Постановою Харківського апеляційного господарського суду у цивільній справі № 5021/1178/2011 Договір поруки № 112585 від 04 травня 2007 року визнано недійсним ( т. 2 а.с. 206-221).

31 серпня 2017 року ухвалою Зарічного районного суду змінено стягувача - ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника - ТОВ «Фінансова компанія «Позика» у цивільній справі № 2-1840/10 щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (т.3 а.с. 63)

Згідно з розрахунком станом на 09 червня 2010 року заборгованість позивальниці ОСОБА_3 за Кредитним договором № від 22 грудня 2006 року складає 310.894,60 гривень, у тому числі: заборгованість за кредитом - 240.496,56 гривень; заборгованість за відсотками - 65.323,98 гривень, пеня за прострочення кредиту і відсотків за період з 09.06.09 року по 09.06.2010 року - 27,37 и 46,69 гривень відповідно, неустойка - 5.000,00 гривень (а.с. 86-93 зворот).

Даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що з 27 квітня 2016 року припинено діяльність фізичної особи підприємця - ОСОБА_1 .

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (частина перша статті 546 ЦК України).

За змістом частини першої, третьої статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною першою статті 553, частиною другою статті 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 10, частина перша статті 60 ЦПК України 2004 року). Аналогічні положення містяться в частині першій, третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року). Аналогічні положення містяться в частині шостій статті 81 ЦПК України.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина 2 статті 376 ЦПК України). Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, встановивши, що приватний підприємець ОСОБА_1 належним чином не виконала зобов`язання за Кредитним договором № від 22 грудня 2006 року, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з позичальниці заборгованості у розмірі 310.894,60 гривень. Презумпцію правомірності зазначеного правочину не спростовано. Доводи апеляційної скарги про неправильність розрахунку кредитної заборгованості є необґрунтованими, оскільки на його спростування ОСОБА_1 не надала власного розрахунку та доказів, що підтверджують повернення відповідачкою грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Здійснення розрахунку, який міститься в матеріалах справи, за іншим кредитним договором не підтверджено і пояснюється опискою. Про порушення місцевим судом на час ухвалення оскаржуваного рішення правил юрисдикції та територіальної підсудності відповідачкою, яка була підписантом визнаного судом недійсним Договору поруки від 04 травня 2007 року, не доведено. Правові висновки, на які ОСОБА_1 посилалася в апеляційній скарзі, встановлювалися у справах, що розглядалися після оскаржуваного рішення і стосувалися інших обставин. Про те, що уточнений позов подано не уповноваженою особою, не доведено. Твердження відповідачки про зворотне є припущенням, яке відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України не може бути покладене в основу доказування. Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).У контексті вказаної практики апеляційний суд вважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення в оскаржуваній частині. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а спрямовані на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, повно та всебічно встановивши обставини справи. Підстав для скасування цього рішення в оскаржуваній відповідачкою частині за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу відповідачки без задоволення, то відповідно до статті 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Зарічного районного суду міста Суми від 28 липня 2010 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 03 лютого 2020 року.

Головуючий І.В.Орлов

Судді: Т.А. Левченко

С.Г.Хвостик