Справа № 758/996/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2020 року місто Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Волошиній А.М.,

за участю: законного представника позивача та третьої особи-2 - ОСОБА_1 ,

представника третьої особи-2 - адвоката Тарасова С.О.,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі районного суду в місті Києві матеріали позову ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Києво-Святошинська районна державна адміністрації Київської області, ОСОБА_1 про зміну місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

В січні 2020 р. до Подільського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 , в якій позивач просить змінити місце проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , з АДРЕСА_1 (місце проживання матері дитини), на місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 (що є місцем проживання батька дитини).

Ухвалою суду від 19.02.2020 р. провадження у справі відкрито з призначенням розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

В підготовчому засіданні судом поставлено на обговорення питання щодо залишення вищевказаного позову без розгляду на підставі ст.257 ч.1 п.1 ЦПК України, з огляду на те, що даний позов заявлений малолітнім ОСОБА_2 , 2013 року народження, який не має цивільної процесуальної дієздатності.

Законний представник позивача, який також діє і як третя особа-2 - ОСОБА_1 та представник третьої особи-2 - адвокат Тарасов С.О. заперечували щодо залишення позову без розгляду, посилаючись на те, що інтереси малолітньої дитини за даним позовом представлені її законним представником - батьком, він же є і третьою особою. Зазначали, що позов, поданий самостійно ОСОБА_1 як батьком дитини, що знаходиться на розгляді у судді Подільського районного суду м.Києва Гребенюка В.В., який подавався одночасно з даним позовом, не має ознак тотожності та спільного предмету, адже в цих судових провадженнях наявний різний суб`єктивний склад учасників: в провадженні судді Гребенюка В.В. є позов ОСОБА_1 , заявлений ним самостійно як батьком дитини, про визначення місця проживання дитини з батьком, а в даному провадженні позивачем є саме дитина ОСОБА_2 , в інтересах якої виступає ОСОБА_1 як законний представник. Крім того, додали, що у вказаній справі під головуванням судді Гребенюка В.В. провадження зупинено до вирішення справи, яка перебуває в провадженні судді Подільського районного суду м.Києва, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відібрання дитини. Стверджували, що по даній категорії справ має бути вислухана думка дитини, а тому дитина в особі законного представника - батька звернулась до суду.

Відповідач в підготовче засідання повторно не з`явилась, про дату та час судового засідання повідомлялась належним чином. 31.07.2020 р. через канцелярію суду подала заяву про відкладення розгляду справи до офіційного завершення карантину. Враховуючи повторність неявки в судове засідання, відсутність клопотання про участь в режимі відеоконференції, беручи до уваги те, що в постанові від 16.07.2020 р. Верховний Суд висловив позицію про те, що саме адаптивний карантин не є перешкодою для прибуття у суд, районний суд вважає за можливим вирішити постановлене питання за відсутності відповідача.

Третя особа 1 в судове засідання явку свого представника не забезпечила, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином, будь-яких заяв та клопотань на адресу суду не надіслала.

Вислухавши думку учасників, вивчивши матеріали цивільної справи, суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, батьками малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 (третя особа-2) та ОСОБА_3 (відповідач), які проживають по різних адресах.

Цивільна дієздатність - це здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ч. 1 ст. 30 Цивільного кодексу України). Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді - цивільна процесуальна дієздатність (ч. 1 ст. 47 Цивільного процесуального кодексу України).

За загальним правилом цивільну процесуальну дієздатність мають фізичні особи, які досягли повноліття (18 років) (ч. 1 ст. 34 Цивільного кодексу України), а також юридичні особи ( ч. 1 ст. 47 Цивільного процесуального кодексу України). Разом з тим, чинне законодавство надає можливість кожному захищати свої права і свободи: - ч. 5 ст. 55 Конституції України визначає, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань; - ч. 2 ст. 47 Цивільного процесуального кодексу України надає можливість неповнолітнім особам віком від 14 до 18 років особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом; - у ч. 1 ст.18 Сімейного кодексу України зазначається, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг 14 років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу; ч. 4 ст. 152 Сімейного кодексу України визначає право дитини на звернення за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла 14 років.

А відтак, чинним законодавством чітко визначено, що процесуальну дієздатність (здатність звертатись до суду за захистом своїх прав та інтересів) мають тільки особи, які досягли віку 14 років, тобто неповнолітні.

Матеріалами справи підтверджено, що дитина ОСОБА_2 є малолітньою (повних 4 роки).

Відповідно до ст.161 ч.1 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Отже, чинним законодавством чітко визначено, що спір щодо місця проживання малолітньої дитини можливо лише виключно між матір`ю та батьком дитини.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, в ньому міститься електронна копія ухвали Подільського районного суду м.Києва від 26.03.2020 р. про відкриття провадження у цивільній справі « 758/995/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Києво-Святошинська РДА Київської області про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 (головуючий - суддя Гребенюк В.В.).

Тим самим, ОСОБА_1 , як батько дитини, скористався своїм правом на визначення місця проживання дитини, звернувшись з відповідним позовом до суду.

Твердження ОСОБА_1 , що є третьою особою у даному судовому провадженні, про те, що провадження у вищевказані справі призупинено, спростовується зазначеною вище ухвалою від 26.03.2020 р., оскільки згідно даної ухвали підготовче провадження у справі № 758/995/20 призначено на 10.08.2020 р.

У постанові від 12.07.2017 № 6-564цс17 Верховний Суд України зазначив, що з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише у разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і злагоди. Згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією про права дітей та Декларацією прав дитини. А тому, покладаючи в основу судового рішення згоду дитини на проживання з одним із батьків, суд повинен проаналізувати, чи не порушує така згода положень Конвенції про права дитини та навести у судовому рішенні мотиви, з яких він дійшов висновку про необхідність узяти за основу саме думку дитини та надати їй перевагу по відношенню до інших доказів.

Отже, з врахуванням вимог ст.27 ч.3 ЦК України, тільки при досягненні 10-річного віку має бути вислухана дитина при розгляді справи щодо спору між батьками про визначення місця проживання їх дитини.

Тим самим, думка малолітнього ОСОБА_2 , якому на теперішній час лише 4 роки, щодо визначення його місця проживання з одним з батьків має бути вислухана лише після досягненням ним віку 10 років.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо, позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності.

А відтак, враховуючи всі вказані норми, з урахуванням міжнародної та вітчизняної практики щодо висловлення думки дитини при визначенні місця її проживання, суд дійшов висновку про те, що цивільна процесуальна дієздатність у позивача за вищевказаним позовом ОСОБА_2 , 2013 року народження, в даній справі ще не настала.

Крім того, щодо подання ОСОБА_1 позовів з тотожним предметом таких позовів щодо визначення місця проживання дитини, зміну місця проживання дитини, суд звертає увагу на таке.

Реалізація принципу змагальності в цивільному судочинстві спонукає учасників справи та їх представників до використання всіх можливих механізмів захисту права, у зв`язку з чим ними можуть допускатися і певні зловживання. Водночас слід наголосити, що зловживання правом має розглядатися як процесуальне правопорушення виключно за умови встановлення причино-наслідкового зв`язку між зловживанням та завданою шкодою (встановленням певних ризиків) іншому учаснику справи. Тобто зловживання процесуальним правом як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в порушенні умов належної реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав іншими учасниками справи.

Верховний Суд трактує зловживання як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення, що полягає у зловживанні процесуальними правами, за якого відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав, і визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав (ухвала ВС від 6.09.2018, справа №552/2378/17).

Процесуальні права та обов`язки учасників справи визначені ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України. Зокрема, учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом, брати участь у дослідженні доказів, ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Водночас учасник справи зобов`язаний: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у нього докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, надавати суду повні й достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Проаналізувавши права та обов`язки, можна дійти висновку про те, що вони кореспондуються між собою, але на рівні суб`єктивного ставлення до них учасників справи та суду.

Крім того, з урахуванням доводів третьої особи 2 щодо зупинення провадження у справі № 758/995/20, суд звертає увагу ще й на таке.

КСЦ ВС, розглядаючи справу №552/2378/17, визначив зловживання, як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав.

Зловживаючи процесуальними правами, особа може вдатися до дезінформації суду. Мова йде про неповідомлення суду відомостей, які мають значення для справи, введення суду в оману, свідоме викривлення фактів у заяві (рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України»).

Ознаками зловживання процесуальними правами є: недобросовісність; нечесність; відсутність відкритості поведінки; відсутність поваги до інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.

Це підтверджується постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14.

«Основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законнім діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій» (окрема думка судді Валентини Сімоненко щодо постанови ВС від 02 жовтня 2019 року у справі №750/3021/18).

Таким чином, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Зловживання процесуальними правами не допускається.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад цивільного судочинства.

А відтак, звернення із позовами про фактичне визначення місця проживання дитини та зміна місця проживання дитини (до ухвалення рішення про таке визначення) з тотожних підстав та за відсутності нових обставин, а також повідомлення не відповідаючій дійсності інформації по справам третьої особи 2, можна вважати зловживанням процесуальними правами.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що вищевказаний позов слід залишити без розгляду на підставі ст.257 ч.1 п.1 ЦПК України, оскільки малолітній ОСОБА_2 , як позивач за вищевказаний позовом в особі свого законного представника - батька ОСОБА_1 , не має процесуальної дієздатності для звернення з таким позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.257 ч.1 п.1, 257-260, 261, 253, 354, п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Києво-Святошинська районна державна адміністрації Київської області, ОСОБА_1 про зміну місця проживання дитини - залишити без розгляду.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва з подачею апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому копія ухвали не була вручена в день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складений 07.08.2020 р.

Суддя Подільського районного

суду м.Києва Н.М. Ларіонова