ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2020 року

м.Суми

Справа №573/746/20

Номер провадження 22-ц/816/1595/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Хвостика С. Г.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони справи:

позивач - Приватне сільськогосподарське підприємство «Слобожанщина Агро»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - Путивльська міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 19 червня 2020 року в складі судді Терещенко О.І., постановлене у м. Білопілля, повне судове рішення складено 24 червня 2020 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у травні 2020 року, позивач просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо передачі в оренду земельної ділянки, загальною площею 4,2014 га з кадастровим номером: :04:001:0113, що зареєстрований державним реєстратором виконавчого комітету Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області за № 35673273 від 24.02.2020 року. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Свої вимоги мотивував тим, що 01.06.2012 між ним та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого, відповідач ОСОБА_1 передавав в оренду позивачу вказану земельну ділянку строком на 10 років. Інформацію щодо земельної ділянки ОСОБА_1 надав у вигляді копії державного акта серії СМ № 109601 від 19.03.2004 року виданого згідно розпорядження голови Білопільської районної державної адміністрації № 118 від 11.03.2004 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 111. Вказаний договір оренди землі було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 01.10.2017 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 01.06.2012 року відповідно до якої збільшено строк оренди земельної ділянки до 31.12.2030 року. Вказана угода була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зазначає, що ним сумлінно виконувалися умови договору оренди земельної ділянки, однак 17.04.2020 року ним було отримано від відповідача ОСОБА_1 листа, в якому останній просив припинити укладений між ними договір оренди землі, оскільки кадастровий номер :04:001:0081 не належить його земельній ділянці. Вказує, що в подальшому йому стало відомо, що відповідач присвоїв своїй земельній ділянці новий кадастровий номер, а саме: :04:001:0113 та передав її в оренду ОСОБА_2 за договором оренди землі від 31.12.2019 року. Крім того, 24.02.2020р. відповідачами було зареєстроване право оренди спірної земельної ділянки. За таких обставин вважає, що його права за укладеним між ним та ОСОБА_1 договором оренди земельної ділянки є порушеними, а договір оренди землі, укладений між відповідачами є недійсним.

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 19 червня 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі без номеру від 31 грудня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо оренди земельної ділянки загальною площею 4,2014 га з кадастровим номером :04:001:0113, розташованої на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області, зареєстрованої державним реєстратором виконавчого комітету Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області за №35673273 від 24 лютого 2020 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне встановлення судом фактичних обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що земельні ділянки з кадастровими номерами :04:001:0081 та :04:001:0113 це одна й та сама земельна ділянка, оскільки насправді це дві різні земельні ділянки. Крім того, зміна власника земельної ділянки або відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. При цьому, скасований кадастровий номер не може бути присвоєний іншій земельній ділянці. Вказує, що застосований судом спосіб захисту права позивача шляхом визнання недійсним договору оренди землі не відповідає характеру порушень, які позивач зазначив підставою свого позову. Вказує, що право оренди землі виникло у нього з моменту його державної реєстрації, відповідно до договору укладеного з ОСОБА_1 . Водночас, позивачем вимога щодо скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди не заявлялась. З огляду на вказані обставини, питання про припинення його речового права оренди земельної ділянки в суді не вирішувалося, що призводить до порушення його майнових прав, оскільки право оренди земельної ділянки продовжує свою дію.

У своєму відзиву на апеляційну скаргу позивач просив рішення залишити без змін, оскільки визнання недійсним оспорюваного договору оренди землі , на підставі якого було проведено реєстрацію права оренди,тягне за собою виключення запису про реєстрацію права оренди в Державному реєстрі реєстрації прав на нерухоме майно.

Відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу в судовому засіданні підтримав. Просив її задовольнити.

Представник позивача щодо задоволення апеляційної скарги в судовому засіданні заперечував, просив у її задоволенні відмовити.

Відповідач ОСОБА_1 та представник Путивльської міської ради до апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. У листі до суду представник ради просив розглянути справу без їх участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір оренди землі, укладений між ПСП «Слобожанщина Агро» та ОСОБА_1 , набрав чинності з моменту державної реєстрації права оренди позивача у Державному реєстрі речових прав, тобто з 22 грудня 2014 року та на даний час є дійсним. Крім того, наявними в справі доказами підтверджено, що кадастрові номери :04:001:0081 та :04:001:0113 належать одній і тій же земельній ділянці. Оскільки, укладений між відповідачами правочин порушує речове право позивача на спірну земельну ділянку, а одночасне існування двох договорів оренди та їх державної реєстрації суперечать вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку вівд 19.03.2004р. є власником земельної ділянки площею 4,20 га, що розташована на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Кадастровий номер земельної ділянки у державному акті вказаний :04:001:0081 (а.с. 30-31).

01.06.2012 року між ОСОБА_1 та Приватним сільськогосподарським підприємством «Слобожанщина Агро» ( далі підприємство) укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки площею 4,2014га та кадастровим номером :04:001:0081 строком на 10 років із платою за користування земельною ділянкою в розмірі 5 % від нормативно грошової оцінки земельної ділянки на рік, що складає 4315 грн. 38 коп. Пунктом 46 вказаного договору передбачено, що він набирає чинності після його підписання сторонами та державної реєстрації. Також, між позивачем та відповідачем було складено акт прийому - передачі земельної ділянки, що надається в оренду від 01 червня 2012 року. (а.с. 14-19).

22.14.2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Білопільського районного управління юстиції Сумської області зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0081, згідно з договором оренди землі № б/н від 01 червня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та підприємством (а.с.12 - 13; 28-29).

01.10.2017 року між ОСОБА_1 та підприємством укладено додаткову угоду до договору оренди від 01.06.2012 року, відповідно до якої, збільшено строк дії договору та встановлено його до 31.12.2030 року. Крім того, вказаною додатковою угодою збільшено розмір плати за користування земельною ділянкою та встановлено її, починаючи з 2017 року в розмірі 10 % від нормативно грошової оцінки земельної ділянки на рік, що складає 12935 грн. 34 коп. (а.с. 24 - 27).

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до позивача із заявою про припинення договору оренди земельної ділянки. В якості підстав для припинення договору оренди землі, відповідач ОСОБА_1 у зазначеній заяві вказав на те, що об`єктом оренди за укладеним між ним та відповідачем договором оренди землі є земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:0081 яка йому не належить (а.с. 32).

З інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 23.04.2020 року та з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 26.02.2020 року вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0113, площею 4,2014 га і цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області. Строк дії договору до 31.12.2028 року. Право оренди землі зареєстровано виконавчим комітетом Путивльської міської ради Путивльського району Сумської області 24.02.2020 року. (а.с. 38-39).

З листа Головного управління Держгеокадастру в Сумській області від 16.06.2020 року №28-18-0.2-3416/2-20 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:0081 площею 4,2014 га, що належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії СМ №109601 від 19 березня 2004 року, була зареєстрована у Державному реєстрі земель. Однак, до Державного кадастру ця ділянка не була внесена. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі, якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами. Тому земельні ділянки з кадастровими номерами :04:001:0081 та :04:001:0113 були перенесені із Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру 19 січня 2017 року. Кадастрові номери були автоматично присвоєні за допомогою програмного забезпечення та, оскільки кадастровий номер :04:001:0081 вже було присвоєно іншій земельній ділянці, то земельній ділянці, що належала ОСОБА_1 , було присвоєно кадастровий номер :04:001:0113. У державному реєстрі земель, станом на 31 грудня 2012 року відомості про укладені договори на оренду земельної ділянки площею 4,20 га, яка належить ОСОБА_1 , відсутні. Документація із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0113 не виготовлялася (а.с. 119).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що фактично належній відповідачу ОСОБА_1 земельній ділянці з кадастровим номером :04:001:0081 було змінено кадастровий номер та присвоєно новий - :04:001:0113, а тому договори оренди землі, що укладені між підприємством та ОСОБА_1 й між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладені відносно однієї і тієї ж земельної ділянки, а не щодо різних земельних ділянок.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як вбачається з матеріалів справи, право оренди земельної ділянки за договором оренди землі від 01.06.2012 року, що укладений між ПСП «Слобожанщина Агро» та ОСОБА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.12.2014 року, а тому колегія суддів приходить до висновку, що саме з цього моменту у позивача виникло право оренди земельної ділянки, що є предметом вказаного договору.

Частиною 5 ст. 116 ЗК України передбачено правило неможливості передачі в користування земельної ділянки без припинення права попереднього користування, в тому числі і орендаря, в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, тобто: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Колегія суддів звертає увагу, що фактично станом на день реєстрації речового права позивача на спірну земельну ділянку, інших речових прав на неї, зокрема, речового права оренди землі за ОСОБА_2 зареєстровано не було.

Таким чином на момент укладання договору оренди землі між відповідачами відносно спірної земельної ділянки діяв договір оренди землі, що укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 .

Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які би перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (абзац четвертий частини другої статті 24 Закону України «Про оренду землі»).

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною (пункт «в» частини третьої статті 152 ЗК України).

Внаслідок укладення оскарженого договору ОСОБА_2 отримав право оренди земельної ділянки, що стало перешкодою для позивача у реалізації аналогічного права щодо тієї самої земельної ділянки.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову щодо визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , щодо передачі в оренду спірної земельної ділянки, як такого, що суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки вказаний об`єкт нерухомості був переданий позивачу в оренду раніше на законних підставах, чинність якого тривала і на час укладення оспорюваного договору, за яким право оренди землі перейшло до ОСОБА_2 .

Щодо доводів викладених в апеляційній скарзі в частині того, що позивачем не заявлено вимогу щодо скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди на спірну земельну ділянку ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає, що відповідно вимог до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У відповідності до приписів п.п. 1 та 9 ч. 1ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації та рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Отже, зі змісту вищезазначених положень законодавства вбачається, що записи до державного реєстру вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення про визнання недійсним оскарженого договору є самостійною підставою для скасування запису про державну реєстрацію прав за цим договором. На підставі такого рішення, що набрало законної сили, державний реєстратор зобов`язаний скасувати відповідний запис про державну реєстрацію права оренди, а у разі його відмови заінтересовані особи не позбавлені права звернутися до суду. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року по справі № 587/2135/16-ц.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє вказані доводи, що містяться в апеляційній скарзі відповідача.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 19 червня 2020 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 серпня 2020 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю.Кононенко

С.Г. Хвостик