Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.08.2020 Справа №607/9232/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сливка Л.М.

за участі секретаря судового засідання Хамелко О.Ю.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 пред`явив до суду позов до відповідача Тернопільської міської ради, у якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на гараж № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 року побудови з підвалом площею 21,4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів від 02 жовтня 1968 року №641 надано дозвіл інвалідам Великої Вітчизняної війни та окремим мешканцям, які мають власні автомобілі і проживають по АДРЕСА_2 на будівництво індивідуальних гаражів по АДРЕСА_2 поруч з будинковолодінням АДРЕСА_3 . Згідно із Додатком № 1 до вказаного Рішення даний дозвіл надано зокрема і ОСОБА_2 . У подальшому ОСОБА_2 здійснив обмін гаражу по АДРЕСА_2 , який перейшов у власність ОСОБА_3 . На умовах купівлі-продажу придбаний ОСОБА_3 гараж по АДРЕСА_1 перейшов у власність ОСОБА_4 . На умовах продажу належний ОСОБА_4 гараж по АДРЕСА_1 перейшов у власність ОСОБА_5 07 жовтня 1993 року на умовах купівлі-продажу ОСОБА_5 відчужив гараж № НОМЕР_3 йому . З цих підстав, позивач вважає, що з 07 жовтня 1993 року він добросовісно, безперервно та відкрито володіє і користується гаражем АДРЕСА_4 . Однак, станом на 14 вересня 1970 року чинним законодавством не було врегульовано порядку будівництва гаражів, а також їх державної реєстрації. Відтак, він вважав, що набув зазначений гараж на законних підставах, які є достатніми для отримання права власності на даний гараж. У 2012 році він звернувся до суду із позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу гаража від 07 жовтня 1993 року. Однак, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 червня 2012 року відмовлено у задоволенні позову, при цьому рішенням суду встановлено, що він відкрито користується гаражем з 07 жовтня 1993 року. Земельна ділянка під гаражем належить Тернопільській міській раді. Посилаючись на відкритість та безперервність володіння та користування гаражем впродовж 26 років просив визнати за ним право власності на спірний гараж за набувальною давністю.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 червня 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження.

30 червня 2020 року ухвалою судом закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті .

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, однак його представник адвокат Островська О.Н. подала заяву про проведення судового розгляду за її відсутності, вказала, що заявлені ОСОБА_1 просить задоволити у повному обсязі. Попередньо у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи за її відсутності, при ухваленні рішення покладається на думку суду.

Судом установлено:

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів від 02.10.1968 року №641 дозволено інвалідам Великої Вітчизняної війни та окремим жильцям, які мають власні автомашини і проживають по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 побудувати індивідуальні гаражі по АДРЕСА_2 поряд з будинковолодінням АДРЕСА_3 . Згідно Додатку №1 до рішення №641 від 02.10.1968р. даний дозвіл наданий для будівництва гаражу, зокрема, ОСОБА_2 , мешканцю АДРЕСА_5 .

Як убачається із довідки від 28.04.1970 року ОСОБА_2 здійснив обмін гаражу по Тбіліській , який перейшов у власність ОСОБА_3 . Підпис ОСОБА_6 був засвідчений начальником Житлово-експлуатаційної контори № міста Тернополя .

22 вересня 1971 року ОСОБА_3 видав довідку, з якої вбачається, що на умовах купівлі-продажу гараж по АДРЕСА_1 переходить у власність ОСОБА_4 . Підпис ОСОБА_3 на довідці засвідчений начальником Житлово-експлуатаційної контори №1 м. Тернополя .

Згідно довідки, виданої ОСОБА_4 , підпис якого засвідчений редактором обласної газети «Вільне життя» 14.06.1990 року, на умовах купівлі-продажу ОСОБА_5 перейшов у власність гараж по АДРЕСА_1 , належний ОСОБА_4

07 жовтня 1993 року ОСОБА_5 видав довідку, підпис якого засвідчений комерційним директором Фірми «Тарас» ЛТД, про те, що на умовах купівлі-продажу до ОСОБА_1 переходить у власність гараж по АДРЕСА_1 , належний раніше ОСОБА_5 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 червня 2012 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, ОСОБА_5 , третя особа Спільне мале підприємство «Тарас» про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 07 жовтня 1993 року.

12 лютого 2020 року Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 виготовлено технічний паспорт на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться по АДРЕСА_1 , замовником у якому зазначено ОСОБА_1 .

Як убачається із характеристика гаража АДРЕСА_4 , вказаний об`єкт складається із: гаража, 1970 року побудови та підвалу, 1970 року побудови.

Відповідно до експлікацій приміщень до плану гаража № НОМЕР_1 під літ. «А» загальна площа гаража разом із підвалом становить 21,4 кв.м.

Відтак, на підставі довідки від 07 жовтня 1993 року, яка видана ОСОБА_5 , підпис якого на довідці завірений комерційним директором Фірми «Тарас`Лтд позивач ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_5 на умовах купівлі-продажу гараж АДРЕСА_4 , разом із підвалом, 1970 року побудови, загальною площею 21,4 кв.м. та по даний час відкрито і безперервно користується вказаним гаражем, без реєстрації права власності.

Суд, розглянувши справу, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 318 ЦК України, усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Згідно з вимогами ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відповідно до роз`яснень викладених п. 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Як передбачено п. 14 цієї ж Постанови, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем ОСОБА_1 достовірно доведено факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно і відкрито з 07 жовтня 1993 року користується гаражем № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 року побудови з підвалом площею 21,4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Інших осіб, які б заявляли вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна, судом не встановлено, а отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на гараж № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 року побудови з підвалом площею 21,4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі наведеного та керуючись статтями 3,4, 12,81, 259, 263, 265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на гараж № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 року побудови з підвалом площею 21,4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 14 серпня 2020 року.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Відповідач: Тернопільська міська рада, адреса місцезнаходження вул. Листопадова,

Головуючий суддяЛ. М. Сливка