РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2020 року

м. Рівне

Справа № 556/853/17

Провадження № 22-ц/4815/316/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,

секретар судового засідання Ковальчук Л. В.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі

регіональної філії «Львівська залізниця»,

відповідач Рафалівська селишна рада Володимирецького району Рівненської області,

відповідач ОСОБА_1 .

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору

Головне управління Держгеокадастру у Рівнеснькій області,

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору

Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» Державного

підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 листопада 2019 року у складі судді Іванків В. О., ухвалене в смт. Володимирець Рівненської області о 15 годині 05 хвилин, повний текст якого складено 28 листопада 2019 року,

в с т а н о в и в :

Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , Рафалівської селищної ради Володимирецького району, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області, Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», про визнання незаконним рішення Рафалівської селищної ради №340 від 08.11.2005 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення №568 від 29.11.2005 року та Державного акту про право власності на земельну ділянку РВ №031991 від 25.07.2006 року.

Після заміни відповідача ОСОБА_2 його правонаступником, позивачем збільшено позовні вимоги та додатково заявлено позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 05.12.2017 року.

В обґрунтування позовних вимог вказувало, що при підготовці документів, що посвідчують його право користування земельними ділянками смуги відведення в адміністративних межах Рафалівської селищної ради Володимирецького району, було виявлено, що в смузі відводу, зокрема, в районі 358 км. пк 1 + 6 м. до 358 км. пк 1 + 84 м на відстані 26 м. від головної колії з лівої сторони напрямку Ковель-Сарни знаходиться земельна ділянка підприємця ОСОБА_2 , на яку виготовлений Державний акт на право власності на земельну ділянку серії РВ№031991 від 25.07.2006 на площу 0,20 га. При цьому, на цій же земельній ділянці розташована верхня будова колії, інвентарний №020122079, яка є державною власністю і перебуває на балансі ДТГО «Львівська залізниця», що є державним підприємством. Вказана земельна ділянка набута відповідачем ОСОБА_2 на підставі рішення Рафалівської селищної ради від 08.11.2005 року №340 та укладеного 29.11.2005 року згідно цього рішення договору №568 купівлі-продажу земельної ділянки площею 2000 м. кв. для обслуговування складських приміщень. Оскільки земельна ділянка повністю накладається на смугу відведення залізниці, вважають вказані рішення, договір та Державний акт незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 листопада 2019 року у задоволенні вказаного відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване відсутністю належних, достовірних та допустимих доказів на порушення прав позивача та обґрунтоване доведеними обставинами справи про те, що з 25.12.1969 року, тобто з часу видачі Державного акту, позивач не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки несільськогосподарського призначення загальною площею 2000 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_1 для обслуговування складських приміщень, кадастровий номер 56 208 554 00: 01: 001: 0013, а всі оскаржувані ним документи відповідають вимогам чинного законодавства, прийняті та укладені у відповідності з вимогами закону та в межах повноважень відповідачів,

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на помилковість висновку місцевого суду про те, що АТ «Укрзалізниця» має право постійного користування землями лінії Сарни-Ковель львівської залізниці в адміністративних межах Рафалівського району від км -343+315 до км -366 та визнав неналежним доказом долучений до матеріалів справи План смуги відведення від 1957 року, розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці. Покликається на ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли з 01.01.2013р., визнаються дійсними , якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Додає, що наявність або відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. Вказує, що згідно із Загальними засадами, затвердженими постановою ЦВК СРСР від 15.12.1928р., землі для потреб транспорту вважаються землями спеціального призначення та використовуються на підставі особливих положень про ці землі. Пояснює, що землями, наданими транспорту, в точу числі залізничному, визнавалися землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об`єктами залізничної інфраструктури. Земельним кодексом Української РСР від 25.10.1922р. в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право позивача на користування земельною ділянкою, яка належить до земель залізниці, до оформлення ним права власності або землекористування гарантувалося. Звертає увагу, що ні в Земельному кодексі УРСР, ні в Земельному кодексі України серед підстав припинення права користування земельними ділянками не було такої підстави, як неоформлення або не переоформлення раніше наданих прав. Вважає, що суд першої інстанції, керуючись приписами «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30.01.1963, Закону СРСР «Об утверждении основ земельного законодательства Союза ССР и союзних республик» від 13.12.1968р., ст.ст. 120, 125, 126 Земельного Кодексу України, зробив передчасний висновок про обов`язковість оформлення державного акта на землі залізничного транспорту, оскільки вищевказані нормативні акти поширювали свою дію лише на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності. Покликається на висновок експерта від 28.09.2018 року, яким підтверджено, що земельна ділянка ОСОБА_1 знаходиться у смузі відведення залізниці в адміністративних межах с. Рафалівка Володимирецького району Рівненської області і повністю накладається на площу земельної ділянки у розмірі 0,2000 га. Доводить, що спірна земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці, а тому на підставі зазначених вище нормативно-правових актів віднесена до земель залізничного транспорту та є земельною ділянкою державної форми власності, правом розпорядження якою Рафалівська селищна рада не наділена, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає визнанню незаконним та скасуванню, як таке, що прийняте поза межами повноважень органу місцевого самоврядування. Додає, що вихід за межі повноважень також мав місце і у випадку погодження меж для ОСОБА_2 начальником Сарненської дистанції колії Львівської залізниці, адже відповідних погоджень Львівської залізниці на вилучення спірної земельної ділянки не було. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову АТ «Укрзалізниця» повністю.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, тому просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 29 листопада 2005 року на підставі рішення Рафалівської селищної ради Володимирецького району №340 від 08 листопада 2005 року, було укладено договір №568 купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення між Рафалівською селищною радою Володимирецького району та ОСОБА_2 , за яким ОСОБА_2 набув право власності на зазначену земельну ділянку, яке було посвідчено Державним актом на право власності на земельну ділянку серії РВ №031991 (т.1 а.с.12).

Таким чином, на час своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 був власником земельної ділянки несільськогосподарського призначення загальною площею 2000 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_1 для обслуговування складських приміщень, кадастровий номер 56 208 554 00: 01: 001: 0013.

Після смерті ОСОБА_2 спірну земельну ділянку успадкувала його дружина, ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 05.12.2017 року.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 пояснила, що земельна ділянка, яка була придбана її чоловіком, ніколи не належала до земель залізничного транспорту. Вказана ділянка на початку будівництва Рівненської АЕС була вилучена урядовою постановою і передана в користування атомної станції. На земельній ділянці було розташовано майно станції - склад. Через деякий час РАЕС відмовилась від ділянки і повернула її до органу місцевого самоврядування Рафалівської селищної ради. Оскільки будівлю складу ОСОБА_2 придбав через Фонд Державного Майна України, він звернувся до селищної ради, і у встановленому законом порядку придбав земельну ділянку, з усіма необхідними дозволами, погодженнями та документами. На протязі тривалого часу ОСОБА_3 використовував належну йому земельну ділянку, сплачував земельний податок.

Пояснення відповідача ОСОБА_4 є логічними, послідовними і повністю підтверджуються сукупністю досліджених судом письмових доказів та висновками експертизи.

Розпорядженням Ради Міністрів УРСР №288-р від 25.04.1974 року погоджено відведення Дирекції будованої Західно-Української АЕС під будівництво першочергових об`єктів станції 102,8 га земель, вилучених у землекористувачів колгоспу ім.Дзержинського, колгоспу «30 років Жовтня», Рафалівського лісгоспзагу Мінлісгоспу УРСР, районного відділу будівництва і експлуатації автошляхів (т.2 а.с.102-104). Вказане розпорядження прийнято на підставі рішень виконавчого комітету Ровенської обласної ради депутатів трудящих №164 від 28.03.1974 року (т.2 а.с.105-108).

Вилучення земельних ділянок та їх передача в користування Дирекції будованої Західно-Української АЕС під будівництво першочергових об`єктів станції проведено на підставі рішення Ровенської обласної Ради депутатів трудящих №382 від 13.05.1974 року та розпорядження виконавчого комітету цієї ж ради №382-Р від 13.05.1974 року (т.2 а.с.89, 109-111).

План зовнішніх меж земельних ділянок, переданих в користування атомній електростанції зафіксовано у Державному акті на право постійного користування землею ІІ-РВ №001884 (т.2 а.с.92-97).

Рішенням Рафалівської селищної ради народних депутатів Володимирецького району Рівненської області №26 від 22.01.1992 року Рівненській атомній електростанції під вже існуючий склад бази відділу робітничого постачання відведено 0,2 га пісків в постійне користування із земель Рафалівської селищної ради. Межі та розташування вказаної ділянки визначені під час складення Технічного звіту по перенесенню в натуру проекту відведення земельної ділянки (т.2 а.с.10-14).

Склад та розташування земель, які перебували в користуванні Укрзалізниці визначаються «Планом границ полосы ж.д. отвода линии Сарны-Ковель Львовской ж.д. в административных границах Рафаливского района Ровенской области от км. 343+315 до км.366» (надалі План), розробленим в 1957 році проектною організацією Дорпроект Південно-західної залізниці (т.1 а.с. 13-14), а також Актом на право користування землею від 25.12.1969 року, виданим виконавчим комітетом Володимирецької районної ради депутатів трудящих щодо земель, переданих в постійне користування Львівській залізниці Міністерства шляхів сполучення, у Володимирецькому районі Ровенської області Української РСР, який містить опис земель та план меж земельних ділянок, переданих в користування позивачу (т.2 а.с.114-122).

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази безумовно вказують на те, що земельна ділянка, яка є предметом спору, з 1974 року перебувала в користуванні Рівненської АЕС, і не перебувала у власності або в користуванні АТ «Укрзалізниця».

Покликання апеляційної скарги на неправомірність застосування до спірних правовідносин нормативних актів, які підлягали до застосування, апеляційним судом оцінюються критично.

Так, відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землі, що надаються в користування залізничному транспорту загального користування, та їх склад визначаються Законом України «Про транспорт».

Смуга відведення це землі залізничного транспорту, що зайняті залізничним полотном, інженерними та штучними спорудами, обладнанням, лінійно-колійними та іншими технологічними будівлями, пристроями залізничної сигналізації, енергетики та зв`язку, лініями електропостачання, захисними лісонасадженнями, спорудами тощо (частина 2 статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 11 грудня 2003 року частини 1 і 2 статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» викладено у такій редакції (чинній на час виникнення спірних правовідносин): «Землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт».

До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту».

Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України «Про транспорт» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

Частиною 1 статті 23 Закону України «Про транспорт», яка кореспондується з положеннями статті 68 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України.

До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

За таких обставин наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2018 у справі № 909/277/16, від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем його права власності (володіння) на спірну земельну ділянку.

Ця обставина підтверджується Висновком судової земельно-технічної експертизи №190821/1_ЗО від 24.09.2019 року, з якого вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 , державний акт від 25.07.2006) не знаходиться в межах земельної ділянки Львівської залізниці по лінії Сарни-Ковель (державний акт на право користування землею від 25.12.1969, виданий виконавчим комітетом Володимирецької районної ради депутатів трудящих на право користування землею Львівської залізниці Міністерства шляхів сполучення в Володимирецькому районі Ровенської області Української РСР).

Посилання апеляційної скарги на висновок експертизи №180831/3_ЗО від 28.09.2018 року (т.1 а.с.186-213), не спростовують законних висновків суду першої інстанції. Як вбачається з обох висновків експертиз, вони не суперечать один одному, оскільки при проведенні першої експертизи в 2018 році експерт дав відповідь на запитання, чи розташована земельна ділянка ОСОБА_5 в межах смуги відведення залізниці відповідно до «Плану границь полоси відводу» 1957 року, а при проведенні другої експертизи визначив розташування спірної земельної ділянки відносно земель залізниці відповідно до Акту від 25.12.1969 року, який було прийнято пізніше. Ця обставина підтверджується як висновками відповідних експертиз, так і поясненнями експерта ОСОБА_6 , даними ним в судовому засіданні суду першої інстанції.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, про те, що при переході прав на спірну земельну ділянку мало місце порушення норм закону, як з боку Рафалівської селищної ради у вигляді перевищення повноважень, так і з боку посадових осіб Сарненської дистанції колії Львівської залізниці, апеляційним судом відхиляються як такі, що спростовані матеріалами та обставинами справи.

Як було встановлено судом, станом на 1957 рік спірна земельна ділянка була віднесена до смуги відведення Львівської залізниці, однак в 1969 році не була передана в постійне користування підприємству залізничного транспорту.

В період з 1974 по 2002 рік спірна земельна ділянка перебувала в користуванні третьої особи ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом», і таке користування ніким не оспорювалось. Земельна ділянка використовувалась для розміщення будівлі складу, і в 2002 році була повернута власнику територіальній громаді смт.Рафалівка в особі Рафалівської селищної ради.

Листом №152/3358 від 05.08.2002 року Рівненська АЕС звернулась до Рафалівської селищної ради з клопотанням про вилучення із землекористування станції земельної ділянки площею 0,2 га, зайнятої під прирельсовим складом з рампою, в АДРЕСА_1 , у зв`язку з продажем цього складу фізичній особі.

Рішенням Рафалівської селищної ради Володимирецького району Рівненської області №26 від 26 вересня 2002 року погоджено вилучення 0,2 га земель з постійного користування Рівненської АЕС з метою передачі їх до земель запасу селищної ради. У порядку, встановленому чинним на той час законодавством, орган місцевого самоврядування відчужив земельну ділянку у власність ОСОБА_2 , який також був власником розташованої на ній будівлі складу.

Листом №03-27-628 від 29.06.2004 року Рівненського обласного головного управління земельних ресурсів адресу підприємця ОСОБА_5 та Рафалівської селищної ради, вбачається, що по відношенні до земельної ділянки, яка придбана ОСОБА_7 , Львівська залізниця є суміжним землекористувачем і погодження нею викупу зельної ділянки із земель запасу селищної ради не потрібно.

При виготовленні ОСОБА_7 технічної документації із землеустрою по наданню земельної ділянки у власність шляхом викупу для обслуговування складських приміщень (т.1 а.с.151-174), в присутності представника суміжного землекористувача Львівської залізниці встановлено межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) та отримано погодження, про що свідчать підписи посадових осіб в Протоколі встановлення в натурі меж земельної ділянки та на звороті цього Протоколу (т.1 а.с.166). Зокрема, межі земельної ділянки погодили представник Львівської залізниці Євтушок М. та представник Львівської залізниці головний інженер Губін, підпис якого також скріплено печаткою підприємства.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_7 та Рафалівською селищною радою дотримано встановленого порядку переходу права власності на земельну ділянку.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За наведених обставин, апеляційного суду приходить до переконання про те, що оскаржувана ухвала постановлена місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 серпня 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Бондаренко Н. В.

Шимків С. С.