РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2020 року м. Рівне

Справа № 569/9955/20

Провадження № 22-ц/4815/936/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Шимківа С.С., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач Рівненський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області,

за участю позивачки

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2020 року в складі судді Гордійчук І.О., постановлену в м. Рівне,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Рівненського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області про зняття арешту з майна.

Позов мотивує тим, що слідчим відділом Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області проводилося досудове розслідування у кримінальній справі, в межах якої з метою можливої конфіскації майна, слідчим Алексейчуком Р.В. 23.10.2007 року було накладено арешт на частку приватної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить її сину ОСОБА_2 . На підставі цього Перша Рівненська державна нотаріальна контора зареєструвала 30.10.2007 року обтяження в Єдиний реєстр заборон, реєстраційний номер обтяження 5930780 про арешт квартири, так як квартира є спільною сумісною власністю.

Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 16 листопада 1998 року власниками вказаної квартири, крім ОСОБА_2 , є вона, її чоловік ОСОБА_3 та ще один її син ОСОБА_4 .

Відповідно до вироку Рівненського міського суду від 04.12.2007 року у справі №1-876 2007 рік, в силу ст.77 КК України додаткове покарання у виді конфіскації майна ОСОБА_2 не призначалося. Однак у вироку суду не відмічено про зняття арешту з майна.

На підставі викладеного просила суд зняти арешт з нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області про зняття арешту з майна.

Ухвалу мотивовано тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В поданій на вказану ухвалу суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає її постановленою з порушенням норм процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції в своїй ухвалі на обґрунтування свого висновку послався на ряд правових позицій Верховного Суду, в яких іде мова про накладення арешту на майно відповідно до Кримінального процесуального кодексу 2012 року.

Однак, в даному випадку, слідчим Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області Алексейчуком Р.В. було накладено арешт 23.10.2007 року, тобто відповідно до Кримінального процесуального кодексу 1960 року.

Судом не було взято до уваги правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2019 року в справі №2-3392/11, згідно якої, якщо арешт на майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року і при цьому згідно з пунктом 9 розділ XI "Перехідні положення" КПК України 2012 питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, то розгляд справи повинен відбуватися в порядку цивільного судочинства.

Просить оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки арешт на майно був накладений в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні, то заявлені вимоги слід розглядати за правилами кримінального судочинства в порядку, визначеному КПК України.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 16 листопада 1998 року.

З матеріалів справи вбачається, що під час досудового розслідування у кримінальній справі, з метою можливої конфіскації майна, постановою слідчого Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області Алексейчука Р.В. від 23.10.2007 року було накладено арешт на частку у спільній сумісній власності на вказану квартиру.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірне майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (ч. 4 ст. 174 КПК України 2012 року).

Отже, на даний час порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено ст. 174 КПК України 2012 року.

Проте, арешт, який просить зняти позивач, було накладено органом досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України 1960 року не встановлював.

Отже, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17 та від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц.

Однак, суд першої інстанцій вище наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про необхідність розгляду даної справи в порядку кримінального судочинства.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції поставлена із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому, у відповідності до статті 379 Цивільного процесуального кодексу підлягає скасуванню як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, а справа підлягає повернення до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2020 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та в касаційному порядку не оскаржується.

Повне судове рішення складено 13 серпня 2020 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Шимків С.С.

Ковальчук Н.М.