ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5150/20 Справа № 185/5973/19 Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Мамедової О.І.

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних та річних,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року позивач звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь 42192,83 грн., з яких 8885 грн. - 3% річних від простроченої суми та 33307,83 грн. - інфляційне збільшення боргу за період з 21.11.2018 по 19.06.2019, та судові витрати по справі.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.02.2019 у справі № 185/10194/18 ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 540211,45 грн. 45 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили. Вказане грошове зобов`язання відповідачем до дня подання цього позову не виконано, тому позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання з 21.11.2018 по 19.06.2019 у сумі 42192,83 грн., з яких 8885 грн. - 3% річних від простроченої суми та 33307,83 грн. - інфляційне збільшення боргу, розраховані з суми 514791 грн. (еквівалент 19550,53 доларів США), перерахованої ним відповідачу в період з 17.02.2016 по 21.07.2016.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року позовні вимоги позивача задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , інфляційні витрати за період з 03.04.2019 по 19.06.2019 в розмірі 6177 (шість тисяч сто сімдесят сім) грн. 49 коп., та три відсотки річних за період з 03.04.2019 по 19.06.2019 в розмірі 3300 (три тисячі триста) грн. 30 коп., всього - 9477 (дев`ять тисяч чотириста сімдесят сім) грн. 79 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

З таким рішенням суду ОСОБА_1 не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про часткове скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Відповідач своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.02.2019 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 19550,53 доларів США задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 540211,45 грн. 45 копійок, що є еквівалентом 19470 доларів США, на підставі ст. 1212 ЦК України. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили 02.04.2019 року.

Предметом судового розгляду цивільної справи № 185/10194/18 були вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів, які вона безпідставно утримує з посиланням на ст. 1212 ЦК України.

Суд встановив, що факт виникнення у відповідача грошового зобов`язання щодо повернення позивачу безпідставно отриманих коштів встановлений рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.02.2019 у справі № 185/10194/18, виконання якого починається з моменту набрання цим рішенням законної сили - 02.04.2019.

Вказане грошове зобов`язання ОСОБА_2 не виконано, що підтверджується інформацією про виконавче провадження № 59530920 від 11.07.2019.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача інфляційних витрат у розмірі 6177 грн. 49 коп. та трьох процентів річних у розмірі 3300,30 грн. за період з 03.04.2019 (наступна дата після набрання рішенням у справі № 185/10194/18 законної сили) по 19.06.2019 (в межах позовних вимог).

В апеляційній скарзі апелянт не погоджується з розміром стягнутої судом суми та посилається на те, що судом неповно з`ясовані обставини справи і неправильно застосовані норми ст. 625 ЦК України. Апелянт вважає, що у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання відповідачем, право вимоги у позивача виникло в наступний день після закінчення строку на повернення коштів, а саме з 21.11.2018, а тому стягненню з відповідача підлягають інфляційні витрати та три проценти річних у розмірі 42192,83 грн. за період з 21.11.2018 р. по 19.06.2019 р.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судових рішень про стягнення грошових коштів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановленихстаттею 11 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.02.2019 у справі № 185/10194/18 ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у позивача права на стягнення інфляційних втрат та 3% річних за неналежне виконання грошового зобов`язання, починаючи з дати набрання законної сили вказаним судовим рішення, на підставі якого виникло боргове зобов`язання, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

А відповідно до ч. 1,2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Оскільки рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.02.2019 у справі № 185/10194/18 набрало законної сили 02.04.2019 року, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме з цієї дати слід розраховувати стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат. А доводи апелянта про те, що право вимоги у позивача виникло в наступний день після закінчення строку на повернення коштів, а саме з 21.11.2018 р., зводяться до довільного тлумачення правових норм на власну користь.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а заочне рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова