Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2020 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді - САВЛУК Т.В.,

за участю секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача- адвокат Савицька С.Л.

відповідач - ОСОБА_2 ,

представники відповідача - адвокати Сацик Р.В. та Соронович А.А.,

представник третьої особи - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про розірвання договору про участь батьків та утримання дитини після розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та способів участі батька у вихованні дитини,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 з вимогами: «Розірвати Договір про участь батьків у вихованні та утриманні дитини після розірвання шлюбу від 26 лютого 2019 року в частині прав і обов`язків батька (розділ 2 та 3 Договору). Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 . Встановити ОСОБА_2 наступний порядок спілкування з дитиною: кожну першу та третю суботу з 11 години до 19 години, зобов`язавши ОСОБА_2 повертати дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після проведення з нею часу до її фактичного місця проживання до 19 години».

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, ОСОБА_1 посилається на наступне, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюбу, від шлюбу мають - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 27 травня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. 26 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір про участь батьків у вихованні та утриманні дитини після розірвання шлюбу. Відповідно до умов вказаного договору було визначено, що донька ОСОБА_3 залишається проживати з матір`ю, а батько має право на особисті побачення з донькою із дотриманням звичного розпорядку дня дитини та із врахуванням її інтересів та занять не менше 10 днів щомісячно. При цьому в договорі було визначено права батька на особисті побачення з донькою у будні дні, не порушуючи нормального та звичного розпорядку дня, після закінчення занять в дитячому навчальному закладі, не пізніше ніж до 21 год. 00 хв. цього ж дня, два рази на тиждень, за попереднім погодженням з матір`ю та особисті побачення батька з донькою на вихідні дні щомісяця почергово з мамою (субота, неділя) за попередньою домовленістю з матір`ю та врахування інтересів та занять дитини. Після проведеного з дитиною часу, батько зобов`язується повернути дитину до її постійного місця проживання з матір`ю або до іншого обумовленого батьками місця у визначений цим договором час. Укладання договору про участь батьків у вихованні та утриманні дитини після розірвання шлюбу не змінило на краще ставлення відповідача до доньки. Як і раніше відповідач ставить свої власні інтереси вище інтересів доньки, що негативно впливає на дитину. На прикінці липня 2019 року позивач звернулася до дитячого психолога щодо проведення психологічного обстеження доньки, з метою з`ясувати яким чином сімейна ситуація, індивідуально-психологічні особливості батька та матері впливають на емоційний стан та психічний розвиток дитини. Психологічне дослідження тривало у період з 27 липня 2019 року по 30 серпня 2019 року. За результатами такого дослідження було встановлено, що ОСОБА_3 за своїми інтелектуальним розвитком відповідає віковій нормі дитини старшого дошкільного віку. Соціально-підтримуюче та своєчасної підтримки. Батько не входить до соціально-підтримуючого оточення дитини, хоча дитина неодноразово згадувала батька під час виконання своїх завдань. Поведінку батька ОСОБА_3 сприймає як даність, яку вона не може змінити. До розлучення і укладання договору відносно дитини в житті сторін багато було непорозумінь, які негативно відображалися на доньці. Проте, після підписання договору відносно дитини, донька ще частіше ставала свідком агресивної поведінки батька, що ще більше погіршує її психоемоційний стан. При цьому відповідач не намагається дотримуватися умов договору, розуміючи, що жодної відповідальності на порушення або невиконання умов договору для нього не має, що робить даний документ не дієвим по відношенню дитини.

17 грудня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва відкрито провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

11 лютого 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини разом з батьком та способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

25 лютого 2020 року відповідачем направлено відзив на позовну заяву з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

28 лютого 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про задоволення заяви представника відповідача - адвоката Сацик Р.В. про поновлення відповідачу строку для подання до суду відзиву на позов. Поновлено відповідачу ОСОБА_2 строк для подання відзиву на позов. Прийнято відзив на позов, який направлено представником відповідача - адвокатом Сацик Р.В. до суду засобами поштового зв`язку 25 лютого 2020 року, зареєстрований в канцелярії суду 25 лютого 2020 року за вх.№13687/1.

28 лютого 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів, додатково зазначили, що після припинення шлюбу між сторонами постійно виникають непорозуміння з питань зустрічей батька з малолітньою дитиною, відповідач порушує умови договору про виховання та утримання дитини? не дотримується встановленого договором графіку побачень з дитиною, що слугувало підставою для викликів працівників поліції, крім того відповідач дозволяє собі у присутності дитини вчиняти сварки та застосовувати до позивача фізичне насильство, всі ці обставини негативно вливають на стан здоров`я дитини, тому для ефективного захисту прав малолітньої дитини, у разі їх порушення з боку батька, та уникнення інших спірних питань між батьками дитини позивач просить розірвати договір про утримання дитини, закріпити судовим рішенням місце проживання дитини разом з матір`ю, та встановити батькові чіткий регламент для спілкування з дитиною.

Відповідач та представники відповідача в судовому засіданні просили відмовити в задоволені позову, вважають позов безпідставним та необґрунтованим за відсутності належних та допустимих доказів, які б довели протиправну поведінку відповідача відносно його малолітньої дитини, порушення з його боку умов укладеного договору про утримання дитини, при цьому відповідач наголосив, що він в повній мірі виконує свої батьківські зобов`язання, дитина постійно проживає разом з матір`ю, спору щодо місця проживання дитини між батьками не існує, в той же час позивач обмежує права відповідача побачитись з дитиною, провокує скандали, які не мають під собою нікого підґрунтя, при цьому дитини дуже схильна до батька, під час побачень відповідач приділяє дитині весь свій вільний час та намагається задовольнити всі її забаганки.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином, правом подати письмові пояснення по суті предмету спору та висловити свою позицію щодо заявлених вимог не скористалась.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до положень ст.121 Сімейного кодексу України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Виходячи з положень ч.1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до державного органу реєстрації актів цивільного стану.

Як убачається з матеріалів справи, з 06 березня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У свідоцтві про народження батьками дитини записані: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 . (а.с.13)

27 травня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За нормами статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, шо після припинення шлюбу між сторонами малолітня дитина залишилась проживати разом з матір`ю, за умовами договору найму (оренди) нерухомого майна від 14 грудня 2015 року позивач орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , ці обставини визнанні відповідачем, батьком дитини, тому не підлягають доказування в силу положень ч.1 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України.

05 липня 2019 року Службою у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації складено Акт обстеження житлово-побутових умов проживання, відповідно до якого за місцем проведення обстеження створено належні умови для проживання, навчання та повноцінного розвитку дитини за адресою: АДРЕСА_1 .

За даними, які містяться в характеристиці з Приватної школи «Афіни» м. Києва, ОСОБА_3 навчається з 01 вересня 2019 року. За час навчання зарекомендувала себе як здібна, відповідальна та старанна учениця. Дисциплінована та допитлива. Програму засвоює на високому рівні. Із спостережень приватної школи виявлено позитивне ставлення дитини до матері. Матір дитини багато контактує із працівниками школи, цікавиться шкільним життям дитини, батько один раз забирав дитину зі школи. (а.с. 55)

За даними, які містяться у характеристиці з Школи плавання Н2О м. Києва, убачається, що ОСОБА_3 відвідує заняття з вересня 2018 року, за рік відвідування проявила себе як фізично розвинена дитина, має хороші здібності до плавання, прислуховується до тренера та дуже старанно та сумлінно проявляє себе на заняттях, виконуючи усі вправи та настанови тренера. (а.с. 54)

За результатами психологічного обстеження на звернення ОСОБА_1 , встановлено, що ОСОБА_3 не має індивідуально-особистісних особливостей, що потребують особливої уваги з боку батьків й вихователів та створення особливих умов навчання та виховання. Соціально-підтримуюче оточення для дитини утворює матір. Матір дитини створила для її простір, в якому остання не переживає почуття ізольованості, самотності, а навпаки переживає позитивні почуття прийняття, власної значущості, емоційного контакту з близькими їй людьми. Якість контакту, який існує між ОСОБА_3 та її матір`ю, свідчить що для дитини матір є головним джерелом емоційного тепла та своєчасної підтримки. ОСОБА_1 є тим дорослим, хто забезпечує дитині потребу у реальному спілкуванні і з яким у неї склалися довірчі стосунки. На момент проведення психодіагностичного обстеження дитина не виявляла стосовно свого батька , ознак сприйняття, ворожого ставлення до нього. Поведінку свого батька сприймає як даність, яку вона не може змінити, а його рішення, як такі що не залежать він неї.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

У своїй постанові від 16 січня 2019 року по справі № 487/2480/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду визначив, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до ч.4 ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав тощо обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який згідно з ч.5 ст. 19 подає суду письмовий висновок щодо розв`язування спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При цьому суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

Органом опіки та піклування Печерської районної у місті Києві державної адміністрації надано висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини та встановлення порядку спілкування батька з дитиною від 22 липня 2020 року № 105/01-1427/В-140, яким визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 , та визначено порядок спілкування батька ОСОБА_2 , таким чином: 1 та 3 суботи з 10.00 год. до 1 та 3 неділі 20.00 год; кожну половину осінніх, зимових, весняних, літніх канікул за попередньою домовленістю з матір`ю дитини; свята та дні народження проводити по черзі (через рік); один раз в тиждень в будній день, враховуючи навчальний та позанавчальний процес дитини.

Відповідно до ч.6 ст.6 Сімейного кодексу України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. ( ч. 1 та ч. 9 ст. 7 СК України)

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

26 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір про участь батьків у вихованні та утриманні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 після розірвання шлюбу, за цим договором сторони визначають участь кожного з батьків у вихованні і спілкуванні з дитиною та розподіляють права та обов`язки по утриманню дитини.

Відповідно до п. 2.1 п. 2.2 Договору, сторони домовилися, що донька проживає з матір`ю за її фактичним місце проживання. На момент підписання договору фактичним місцем проживання матері є : АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 3.3 Договору, сторони погодились, що батько має право на особисте безперешкодне спілкування з донькою, використовуючи будь-які засоби зв`язку: телефон, електронну пошту, тощо, за умови, що це не порушує нормального та звичного розпорядку дня доньки.

Відповідно до п. 3.4. Договору, сторони домовились, що батько має право отримувати від вчителів, тренерів, лікарів та будь-яких інших осіб у будь-якому вигляді і на будь-яких носіях інформацію стосовно виховання, стану здоров`я та розвитку дитини.

Відповідно до п. 3.5. Договору, сторони домовились, що батько має право на особисті побачення з донькою на рівних з матір`ю правах із дотриманням звичного розпорядку дня дитини та з врахуванням її інтересів та занять не менше 10 днів щомісячно, у визначений батьками спосіб, а саме: особисті побачення батька з донькою у будні дні, не порушуючи нормального та звичного розпорядку дня дитини після закінчення занять в дитячому навчальному закладі, не пізніше ніж до 21 год. 00 хв. цього ж дня (канікулярні дні дитини - не пізніше ніж до 22 год. 00 хв.) два рази на тиждень, за попереднім погодженням з матір`ю; особисті побачення батька з дитиною на вихідні дні щомісяця почергово з мамою (субота, неділя) за попередньою домовленістю з матір`ю та врахування інтересів та занять дитини; після проведеного з дитиною часу, батько зобов`язується повернути дитину до її постійного місця проживання з мамою або до іншого обумовленого батьками місця у визначений цим договором час.

Оскільки договір, в тому числі договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

За змістом наведених норм чинного законодавства убачається, що норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін договору у визначені цими сторонами правового режиму участі батька (матері) у вихованні дитини та визначення місця проживання дитини.

Відповідно до п. 7.2. Договору, зміни в цей договір можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, що оформляється додатковою угодою до цього договору та посвідчує нотаріально.

Відповідно до п. 7.2. Договору, зміни та доповнення, додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладенні у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та нотаріально посвідчені. У разі необхідності, батько та мати можуть змінити (конкретизувати) письмовий графік (розклад) участі у вихованні дитини, викладений у п. 3.5. цього договору, що потребує нотаріального посвідчення та буде невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Виходячи з положень ч. 1, 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.

Таким чином, Верховний Суд виходить з того, що судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що проживання дитини з матір`ю суперечить інтересах дитини, а навпаки забезпечує розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Згідно з встановленим ст.13 Цивільного процесуального кодексу України принципом диспозитивної цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу.

Розподіл і роз`яснення сторонам їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення.

Суд бере до уваги покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які надавались в судовому засіданні, стосовно характеризуючи даних батьків дитини, їх відношення до дитини та участь у вихованні дитини, при цьому покази свідків ґрунтувались на їх власному відношенні та особистому спілкуванні з батьками дитини, однак не містили конкретних даних, які б свідчили про ухилення батьків дитини від виконання своїх обов`язків та неналежного ставлення до дитини, ці обставини не доведено іншими доказами у справі, тому покази свідків носять інформативний характер та не впливають на вирішення даного спору по суті.

Також, покази відповідача, як свідка, є аналогічними пояснень відповідача, які він давав як сторона цивільного процесу, та фактично стосуються обставини особистих сімейних відносин подружжя в період перебування у шлюбі, та підстав для припинення шлюбу, що не є предметом доказування в межах даного спору.

Вирішуючи питання належності та допустимості наданого суду доказу - цифрового накопичувача з аудіо записом розмов позивача та відповідача (а.с.19), відтворений в судовому засіданні, яке відбулось 24 липня 2020 року, суд вважає цей доказ неналежним, оскільки відтворений голосовий запис розмови не можна ідентифікувати та пов`язати зі сторонами цивільного процесу, відсутні дані щодо самого пристрою та його технічних характеристик, яким здійснено запис, що унеможливлює надати оцінку конфліктній ситуації, яка зафіксована на аудіозапису.

Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для розірвання Договору про участь батьків у вихованні та утримання дитини після розірвання шлюбу в частині Розділу 2 «Місця проживання дитини» та Розділу 3 «Права та обов`язки батьків» відсутні, оскільки сторони в договорі дійшли домовленостей про місце проживання доньки, визначили права та обов`язків між батьками щодо виховання та утримання дитини, доказів, які б доводили протиправну поведінку відповідача відносно малолітньої дитини, неналежного виконання зобов`язання за договором, позивачем суду не надано та судом не встановлено.

Крім того, суд зауважує, що обставини про порушення умов договору про участь у вихованні та утриманні дитини можуть бути підставою тільки для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, що прямо передбачено частиною четвертою статті 157 СК України, відповідно до вимог якої той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків, та не може бути підставою, саме для визначення місця проживання дитини з одним із батьків.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівномірне виховання батьками.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини.

В той же час, вимоги позивача щодо визначенння графіку спілкування з дитиною значно звужують права батька у спілкуванні з дитиною, який визначений спільним договором подружжя, та висновком органу опіки та піклування, чим порушується принцип рівності прав кожного із батьків приймати участь у житті дитини, та враховуючи позицію суду щодо відсутності підстав для розірвання договору відсутні підстави для задоволення позову в цій частині вимог.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України)

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з положень ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про розірвання договору про участь батьків та утримання дитини після розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та способів участі батька у вихованні дитини, є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 6, 7, 19, 121, 126, 141, 150, 155, 160, 161, Сімейного кодексу України, ст.6, 651, 652 Цивільного кодексу України, ст. 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 223, 259, 263-265, 273, 354, 355, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

у х в а л и в :

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про розірвання договору про участь батьків та утримання дитини після розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та способів участі батька у вихованні дитини.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я