Житомирський апеляційний суд
Справа №288/209/19 Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І.
Категорія 16 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 288/209/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Квітневої сільської ради Попільнянського району Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: архівний сектор Попільнянської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю та скасування його реєстрації, скасування рішення про розмежування земельної ділянки, скасування запису про проведення держаної реєстрації права власності на земельну ділянку, визнання недійсним витягу з погосподарської книги, скасування запису про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської від 07 листопада 2019 року, яке ухвалено суддею Рудник М.І. в смт Попільня

встановив:

Позивач у лютому 2019 року звернулась до суду з позовом в якому, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просила визнати протиправним та скасувати рішення № 44 виконавчого комітету Почуйківської сільської ради Попільнянського району Житомирської області від 18 листопада 1993 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0.46 га; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серія ЖТ - 04-19-000 022, виданий 18 жовтня 1993 року Почуйківською сільською радою на ОСОБА_3 , що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 22 та скасувати його реєстрацію; скасувати рішення 13 сесії 7 скликання Квітневої сільської ради від 18 травня 2018 року «Про розмежування земельної ділянки за цільовим використанням ОСОБА_2 », щодо розмежування земельної ділянки ОСОБА_2 загальною площею 0,4500 га, у АДРЕСА_1 ; скасувати запис № 26682791 про проведену державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :02:006:0110, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована у АДРЕСА_1 ; скасувати запис номер 26682941 про проведену державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0.2 га, кадастровий номер :02:006:0114, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, що розташована у АДРЕСА_1 ; визнати недійсним витяг з погосподарської книги № 2 за 1996-2000 роки Почуйківської сільської ради щодо інформації про те, що ОСОБА_3 являється головою домогосподарства у АДРЕСА_1 , скасувати запис номер 27230914 про проведену державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований у АДРЕСА_1 ; скасувати запис номер 27230914 про проведену державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований у АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 09 березня 1974 року рішенням виконавчого комітету Почуйківської сільської ради депутатів № 5 позивачу ОСОБА_4 , було надано дозвіл на забудову власного житлового будинку, на виділеній площі правлінням колгоспу ім. Петровського с. Почуйки, на якій вона разом з чоловіком ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. На день смерті чоловіка в житловому будинку продовжували проживати позивач та їх діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

5 липня 1984 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_8 та переїхала проживати до чоловіка у м. Київ. Проте від свого права власності не відмовлялась, підтримувала як грошовими коштами, так і власною працею домогосподарство, яке вважала своєю власністю.

8 серпня 1984 року син позивача - ОСОБА_6 уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_2 , а у 1988 році шлюб між ними було розірвано. У 1990 році вони зареєстрували шлюб повторно, який розірвали 23 квітня 1999 року. Відповідач після розірвання шлюбу виїхала з села Почуйки та більше не поверталась до будинку, а також знялася з реєстрації місця проживання, і на даний час проживає у АДРЕСА_2 .

У 2004 році позивач, після смерті чоловіка ОСОБА_8 , повернулася до спірного будинку, в якому проживав її син - ОСОБА_6 та з вказаного часу продовжує проживати дотепер.

Відповідно до інформації з погосподарської книги № 3, відкритої за період 2016 - 2023 роки, головою домогосподарства у АДРЕСА_1 станом на 21 листопада 2017 року являвся ОСОБА_6 , тобто син позивача, а відповідач вказана власником домогосподарства лише з 21 серпня 2018 року. Тобто на день державної реєстрації права власності на житловий будинок - 24 липня 2018 року, ОСОБА_2 не являлась головою домогосподарства, тому що не проживала та не була зареєстрована за вказаною адресою.

Таким чином, жодного відношення відповідач до домогосподарства у АДРЕСА_1 не мала, а тому під час реєстрації прав власності на житловий будинок, орган реєстрації зобов`язаний був витребувати виписку з погосподарської книги на момент державної реєстрації (тобто на 2018 рік), чого зроблено не було. Вищенаведене вказує на те, що реєстрація права власності за відповідачем на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також присадибну ділянку площею 0,45 га у АДРЕСА_1 було здійснено неправомірно.

Відповідно до архівного витягу з рішення № 44 Почуйківської сільської ради від 18 листопада 1993 року надано дозвіл ОСОБА_9 на приватизацію земельних ділянок площею 0,46 га. В державному акті на право приватної власності на землю, виданого 18 жовтня 1993 року Почуйківською сільською радою, ОСОБА_9 зазначена власником земельної ділянки площею 0,45 га, яка розташована на території с.Почуйки Почуйківської сільської ради, цільове призначення: для ведення особистого підсобного господарства.

Таким чином, рішення 13 сесії 7 скликання Квітневої сільської ради від 18 травня 2018 року «Про розмежування земельної ділянки за цільовим використанням ОСОБА_2 », загальною площею 0,4500 га у АДРЕСА_1 , з яких: 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 0,20 га для ведення особистого селянського господарства, було прийнято безпідставно, так як відсутнє будь - яке рішення органу місцевого самоврядування про передачу ОСОБА_2 земельної ділянки у приватну власність загальною площею 0.4500 га у АДРЕСА_1 .

Крім того, позивачу відповідно до виписки з рішення засідання виконавчого комітету Почуйківської сільської ради № 5 від 09 березня 1974 року надано дозвіл на забудову власного будинку на виділеній площі, а тому лише їй - особі, якій рішенням сільської ради була виділена земельна ділянка та надано дозвіл на будівництво житлового будинку, і могла бути передана у власність земельна ділянка у АДРЕСА_1 . Жодної заяви про відмову від земельної ділянки у АДРЕСА_1 позивач не подавала, а сільська рада не приймала жодного рішення про припинення за нею права користування вказаною земельною ділянкою, а тому рішення сільської ради про передачу у приватну власність спірної земельної ділянки ОСОБА_9 та видача державного акту про право власності є протиправними.

Таким чином, вважає, що відповідач, зареєструвавши 24 липня 2018 року право власності на житловий будинок, який було побудовано позивачем у 70-роках минулого століття та право власності на земельну ділянку, виділену особисто їй у 1974 році під будівництво житлового будинку, порушила її право власності на нерухоме майно.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської від 07 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин у справі, що мають значення просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, що суд необґрунтовано дійшов до висновку, щодо безпідставності заявлених нею позовних вимог. Доводи апеляційної скарги аналогічні підставам позову. Вказує на те, що судом не було взято до уваги положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою КМУ від 23.08.2016 р., відповідно до яких основними документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності є документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку на якій розташований об`єкт нерухомого майна та виписка з погосподарської книги. Разом з тим, на день державної реєстрації права власності на житловий будинок - 24.07.2018 року, відповідач ОСОБА_2 не являлась головою домогосподарства, оскільки не проживала та не була в ньому зареєстрована. Крім того, стаття 6 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року) передбачала, що безоплатно у власність громадянам для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) передаються земельні ділянки, в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому законом порядку громадянам для цієї мети. Таким чином, лише позивачу -особі, якій рішенням сільської була виділена земельна ділянка для будівництва та надано дозвіл на будівництво житлового будинку, від якої вона не відмовлялась, і могла бути передана у власність земельна ділянка у АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову через недоведеність заявлених вимог. При цьому зазначив, його довірителька правомірно набула право власності на спірне майно, оскільки була головою колгоспного двору до 15 квітня 1991 року і не втратила право на майно на вказану дату, а земельну ділянку їй було передано рішенням сільської ради як голові двору. Разом з тим, позивач втратила право на спірне майно, оскільки у працездатному віці 11 жовтня 1984 року вибула із членів колгоспного двору до м. Києва та більше трьох років не брала участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства.

Представники Квітневої сільської ради Попільнянського району Житомирської області та архівного сектору Попільнянської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника Квітневої сільської ради до суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність існування порушення з боку відповідача, права власності чи законного володіння позивача на спірне нерухоме майно.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося.

Суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарства (колгоспного двору) є помилковим.

Крім того, вирішення питання, який саме Земельний кодекс слід застосовувати до спірних правовідносин, залежить від установлення судом дати набуття права на спірний будинок, що в свою чергу залежить від правильності зарахування господарства до відповідної суспільної групи.

Вказану правову позицію викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.

Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації.

Таким чином, при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є нормативно-правові акти, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, а саме: Технічні вказівки по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затверджені Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26) та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.

Відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, віднесення до певних суспільних груп господарств мало значення для набуття права власності на майно. Суспільні групи господарств встановлювалися відповідно до діючих на той час Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів.

Суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім`ї. Глава сім`ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім`ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім`ї, господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робітників, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім`ї, відносяться до господарства колгоспників. Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Господарства пенсіонерів, які не мають працюючих членів сім`ї відносяться до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносилися до переходу на пенсію.

Таким чином, виходячи зі змісту вказаних норм, слід дійти висновку, що господарства, в яких є працюючі члени колгоспу, відносяться до колгоспного двору незалежно від роду занять голови двору.

Згідно зі статтею 126 ЦК УРСР, працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років не брав участі у веденні спільного господарства двору. Це правило не поширювалось на непрацездатних осіб і не застосовувалось, якщо член двору не брав участі у веденні господарства через хворобу.

Як було встановлено під час розгляду справи та підтверджується витягами з погосподарських книг, у 1983 - 1985 роках, домогосподарство в АДРЕСА_1 , головою якого був чоловік позивача ОСОБА_5 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), було віднесено до суспільної групи - колгоспний двір. Членами сім`ї вказано зокрема: позивача ОСОБА_1 (вибула 11 жовтня 1984 року в м.Київ) та відповідача ОСОБА_2 (т.1 а.с.81), ОСОБА_6 (син позивача та чоловік відповідача), ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2.;

- в 1986 - 1990 роках, головою домогосподарства вказано - ОСОБА_11 (син позивача, вибув в м.Київ у 1988 році, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ), віднесено до суспільної групи - колгоспний двір, членами сім`ї вказано зокрема: відповідача ОСОБА_2 та двоє неповнолітніх синів відповідача (т.1 а.с.82);

- в 1991 - 1995 роках, головою домогосподарства вказано - ОСОБА_2 (відповідач), члени сім`ї: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2. та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4, домогосподарство віднесено до суспільної групи - колгоспний двір (т.1 а.с.83);

- в 1996 - 2000 роках, головою домогосподарства вказано - ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 (відповідач, вибула у 2000 році в с.Кам`янка), віднесено до суспільної групи - робітник КСП, членами сім`ї вказано зокрема: ОСОБА_12 (син позивача, прибув в 1996 році) (т.1 а.с.84);

- в 2001 - 2015 роках, головою домогосподарства за адресою АДРЕСА_1 , вказано ОСОБА_12 (син позивача), з 2006 року відповідача вказано в погосподарських книгах як співвласника майна (т.1 а.с.85 - 87).

Відповідно до Акту добровільного розподілу майна від 11 липня 1988 року, секретарем виконкому Почуйківської сільської ради Колосюк Тамарою Володимирівною проведено добровільний розподіл майна громадян ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5, за яким: ОСОБА_2 та дітям ( ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ) залишається: - жилий будинок з погосподарськими прибудовами (вартістю 15658 крб.), - гарнітур кухонний - 328 крб., - швейна машинка - 100 крб.; ОСОБА_6 після розподілу майна належить: - мотоцикл МТ-10 - 1800 крб., - корова - 1000 крб., - телиця - 600 крб., - телевізор «Славутич 220» - 600 крб., - магнітофон «Весна 205» - 235 крб., - ліжко 2 сп. - 170 крб., - ковер 2х3 - 500 крб., загальна сума - 4155 крб. Розподіл майна здійснено в присутності секретаря виконкому Почуйківської сільської ради народних депутатів Колосюк Т.В. та нею засвідчено вірність підписів ОСОБА_12 та ОСОБА_3 (т.1 а.с.91). Вказаний акт міститься у справі № 54 «Перші примірники нотаріально засвідчених договорів купівлі продажу, заповіти, акти добровільного розподілу майна громадян» за період з 16 січня 1988 року по 08 грудня 1988 року, який був досліджений під час розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 в період з 1981 року по 1999 рік працювала в колгоспі «Україна» с. Почуйки Попільнянського району Житомирської області. (т.1 а.с.219 - 220).

Позивач ОСОБА_14 з 1984 року проживає та зареєстрована у м. Києві. Згідно довідки, яка видана головою правління ОСББ «Мій дім», квартира АДРЕСА_3 , належала на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 08 липня 1999 року ОСОБА_8 та ОСОБА_1 . 31 січня 2009 року на підставі договору дарування ј частина квартири подарована була ОСОБА_15 (т.1 а.с.221). У вказаній квартирі позивач зареєстрована з 06 серпня 1999 року.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року, таким чином право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після його припинення, мають ті члени двору, які станом до 15 квітня 1991 року не втратили частку в його майні.

Під час розгляду справи було встановлено, що спірне домоволодіння в період з 1983 року по 1991 рік було віднесено до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Станом на 15 квітня 1991 року головою колгоспного двору була відповідач ОСОБА_2 , а членами колгоспного двору - двоє синів відповідача: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2. та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4. А тому майно колгоспного двору належало на праві спільної власності відповідачу ОСОБА_2 та членам сім`ї, включаючи неповнолітніх. На підставі вищевказаного, відповідач ОСОБА_2 приватизувала у 1993 році земельну ділянку даного господарства, яка в послідуючому була розмежована та перебуває у її власності.

Вказані обставини спростовують доводи апеляційної скарги щодо неправомірності набуття відповідачем право власності на спірне майно.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на ту обставину, що лише їй, як особі, якій рішенням сільської ради була виділена земельна ділянка для будівництва та надано дозвіл на будівництво житлового будинку, від якої вона не відмовлялась, могла бути передана у власність земельна ділянка у АДРЕСА_1 є безпідставним.

Статтею 6 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року) було передбачено, що безоплатно у власність громадянам для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) передаються земельні ділянки, в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому законом порядку громадянам для цієї мети.

Так з матеріалів справи слідує, що 09 березня 1974 року рішенням виконавчого комітету Почуйківської сільської ради депутатів № 5 позивачу ОСОБА_4 , було надано дозвіл на забудову власного житлового будинку, на виділеній площі правлінням колгоспу ім. Петровського с. Почуйки (без зазначення площі, яка виділяється), тобто земельна ділянка була виділена із земель колгоспу для будівництва будинку. На час отримання в користування земельної ділянки та побудови будинку, майно на праві власності не належало позивачу, оскільки був створений колгоспний двір, і все майно, в тому числі будинок, належали всім членам колгоспного двору.

Таким чином, з часу вибуття зі складу колгоспного двору, позивач втратила право на спірне майно, в тому числі і право на передачу в власність спірної земельної ділянки.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що ОСОБА_1 станом на 15 квітня 1991 року не була членом колгоспного двору, оскільки вибула у 1984 році зі складу господарського двору до м. Києва та більше трьох років не брала участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не довела належними та допустимими доказами наявність існування порушення з боку відповідача, права власності чи законного володіння позивача на спірне нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, вони були предметом дослідження в судовому засіданні, суд дав їм належну оцінку і вони не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Попільнянського районного суду Житомирської від 07 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року.

Головуючий Судді