КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 754/12402/19

провадження № 22-ц/824/10108/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - відкрите акціонерне товариство «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» в особі керуючого санацією Куделі Марії Олександрівни

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2020 року у складі судді Саламон О.Б.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» про стягнення компенсації грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року представник ОСОБА_1 - Молчанов М.Д. звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» на користь ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини грошових коштів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати у розмірі 103 891,98 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що позивач, починаючи з 31 жовтня 1989 року, був працівником ВАТ «НДМО «Діалір».

25 вересня 2008 року ОСОБА_1 звільнено у зв`язку зі скороченням штату.

Указував, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року у справі №754/10068/17 стягнуто з ВАТ «НДМО «Діалір» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 15 056,81 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з жовтня 2008 року по липень 2017 року включно у розмірі 142 100,70 грн.

Стверджував, що 16 березня 2018 року державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві видано постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом від 09 жовтня 2017 року, виданим на підставі зазначеного рішення.

У зв`язку з тим, що вказане рішення суду станом на дату звернення ОСОБА_1 з даним позовом не виконано, останній просив стягнути з відповідача суму компенсації втрати позивачем частини грошових коштів, у зв`язку з порушенням терміну їх виплати у сумі 103 891,98 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових коштів в розмірі 103 891,98 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 24 червня 2020 року ВАТ «НДМО «Діалір» в особі керуючого санацією Куделі М.О. звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог частково.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм процесуального права,

Уважає, що судом першої інстанції порушено вимоги Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

Зазначає, що розрахунок компенсації мав здійснюватись з дати набрання законної сили рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року у справі №754/10068/17, а не з січня 2008 року.

На думку апелянта, загальний розмір компенсації за невиплату позивачу заборгованості по заробітній платі станом на травень 2019 року становить 2 699,68 грн.

Звертає увагу суду, що ОСОБА_1 здійснював розрахунок компенсації шляхом множення річних індексів споживчих цін, а не місячних, як передбачено пунктом 4 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159.

Стверджує, що судом першої інстанції у порушення ч.3 ст. 265 ЦПК України не зазначено інформації щодо клопотань, поданих відповідачем, про витребування доказів від 30 жовтня 2019 року та про виклик свідка від 23 жовтня 2019 року.

Зазначає, що Деснянським районним судом м. Києва не взято до уваги вимоги п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України, що призвело до порушення ст.ст. 2, 4 ЦПК України щодо права особи на участь у розгляді справи.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Позивач у судове засідання не з`явився, свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення виплати заробітної плати, суму якої визначив у розмірі 103 891,98 грн за період з січня 2008 року по липень 2019 року.

Проте, колегія не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що з копії трудової книжки позивача вбачається, що останній перебував у трудових відносинах з ВАТ «НДМО «Діалір» з 02 жовтня 1992 року по 25 вересня 2008 року та був звільнений із займаної посади лікаря УЗД у зв`язку із скороченням штату у відповідності до п.1 ст. 40 КЗпП України.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18 вересня 2007 року у справі № 23/448-б порушено провадження у справі про банкрутство ВАТ «НДМО «Діалір».

Відповідно до ухвали Господарського суду м. Києва від 18 березня 2008 року позивача визнано одним із кредиторів ВАТ «НДМО «Діалір» на суму 15 056,81 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року, яке набрало законної сили 23 вересня 2017 року, з ВАТ «НДМО «Діалір» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованості по заробітній платі у розмірі 15 056,81 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з жовтня 2008 року по липень 2017 року включно у розмірі 142 100,70 грн.

В силу вимог частини першої статті 1291 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом (частина друга статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Зазначеним рішенням встановлено наявність у відповідача заборгованості перед позивачем по виплаті заробітної плати.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

09 жовтня 2017 року на підставі вказаного рішення суду видано виконавчий лист №754/10068/17 та постановою державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 16 березня 2018 року відкрито виконавче провадження з його примусового виконання.

Станом на день розгляду справи заборгованість по заробітній платі відповідачем позивачу не виплачена. Зазначена обставина не заперечувалась відповідачем.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Кодексом законів про працю, ст. 34 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», Законом України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Відповідно до частини 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію втрати частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

За статтею 3 Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу.

Згадані вище статті 2, 3 цього Закону встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців, дається визначення поняття «доходи» для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок) відтворюють положення Закону лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 19.12.2011 року у справі № 6-58цс11, відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України постановою від 21.02.2001 року № 159 затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, згідно з яким у разі затримки виплати компенсації підлягають щомісячні суми доходу, нараховані за період, починаючи з 1 січня 2001 року, до ліквідації заборгованості.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Отже, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону, окремих положень Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Відповідно до пункту 3 Порядку компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: у тому числі заробітна плата (грошове забезпечення).

Виходячи із зазначеного, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За наявності зазначених умов, у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року у справі №754/10068/17 встановлено, що відповідно до ухвали Господарського суду м. Києва від 18 березня 2008 року ОСОБА_1 визнано одним із кредиторів ВАТ «НДМО «Діалір» на суму 15 056,81 грн. У судовому засіданні визнано сторонами, що заборгованість ВАТ «НДМО «Діалір» перед ОСОБА_1 по заробітній платі становить 15 056,81 грн, яка на момент розгляду справи не була виплачена.

За приписами Конституції України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Таким чином, позивач має право на компенсацію втрати частини грошових доходів внаслідок порушення строків виплати заробітної плати за час затримки виконання судового рішення з огляду на те, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. А отже, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-III є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів.

За таких обставин, право на компенсацію позивач набуває після набрання законної сили судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №826/8319/16.

Оскільки присуджена сума заробітку в розмірі 15 056,81 грн за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року у справі №754/10068/17, яке набрало законної сили 23 вересня 2017 року (тобто, з цієї дати виник обов`язок відповідача по сплаті присудженої суми), не була виплачена позивачу, то має місце затримка виплати відповідачем відповідної присудженої суми.

Таким чином, суд першої інстанції, урахувавши наведені норми матеріального права та преюдиційні обставини, встановлені під час розгляду справи №754/10068/17, дійшов обґрунтованого висновку, що матеріалами справи доведена затримка виплати ОСОБА_1 заробітної плати, проте не врахував, що виник обов`язок з виплати присудженої за рішенням суду заробітної плати з жовтня 2017 року по травень 2019 року включно (згідно позовних вимог), в якому заборгованість по заробітній платі визначена у розмірі 15 056,81 грн.

Оскільки наявність та розмір заборгованості за заробітною платою встановлена ухвалою Господарського суду м. Києва від 18 березня 2008 року та рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року, що не заперечувалось і стороною відповідача, тому обчислення компенсації необхідно проводити виходячи з обов`язкової складової обчислення - невиплаченого грошового доходу у розмірі 15 056,81 грн.

Отже, перевіривши розрахунки як позивача, так і відповідача, враховуючи період, за який підлягає стягненню компенсація, а саме з жовтня 2017 року по травень 2019 року, колегія суддів доходить висновку, що розмір компенсації втрати ОСОБА_1 частини грошового доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати складає 2 699,68 грн.

З огляду на викладене, колегія уважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що розмір заробітної плати, невиплаченої позивачу, стягнуто рішенням суду, а тому право на компенсацію позивач набуває після набрання законної сили цим судовим рішенням, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації у розмірі 103 891,98 грн.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для зміни оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні шляхом зменшення суми компенсації втрати частини грошових коштів з 103 891,98 грн до 2 699,98 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» в особі керуючого санацією Куделі Марії Олександрівни - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2020 року - змінити.

Зменшити суму стягнення компенсації втрати частини грошових коштів з 103 891,98 грн до 2 699,98 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «13» серпня 2020 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай