Дата документу 11.08.2020 Справа № 334/6816/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 334/6816/19 Головуючий у 1 інстанції Козлова Н.Ю.
Провадження №22ц/807/2264/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що з 10 листопада 2011 року по 31 травня 2012 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця», правонаступником якого є АТ «Українська залізниця».

В порушення норм ст.ст. 47, 116 КЗпП України у день звільнення позивачу виплата заробітної плати у повному обсязі здійснена не була.

Остаточний розрахунок було здійснено 21 червня 2019 року на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2019 року, яким стягнуто з АТ «Українська залізниця» на його користь 9872,26 грн. (з вирахуванням податків із суми 12263,67 грн.).

З довідки про розмір середньоденної заробітної плати за два місяці, що передують місяцю звільнення вбачається, що його середньоденна заробітна плата дорівнює 161,63 грн., а кількість робочих днів за період затримки розрахунку при звільненні з 01 червня 2012 року по 20 червня 2019 року включно становить 1765 днів.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки у розмірі 285276,95 грн. та компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати у сумі 15904,21 грн. Стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01 червня 2012 року по 20 червня 2019 року включно у сумі 285276,95 грн. з відрахуванням з вказаної суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку їх виплати у сумі 15904,21 грн. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у сумі 768,40 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції посилаючись на висновки Конституційного Суду України у Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статі 117 цього кодексу, постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку з 01 червня 2012 року по 20 червня 2019 року включно. Крім цього, позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою виплати розрахунку при звільненні, яка відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» мала бути виплачена відповідачем відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, визначеному чинним законодавством.

Частково не погоджуючись із зазначеним рішенням, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, та порушення судом першої інстанції норм матеріального права при його ухваленні, просять скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2020 року частково, ухваливши в цій частині рішення, яким зменшити розмір середнього заробітку за час затримки при звільненні.

В обґрунтування своїх доводів, АТ «Українська залізниця» в апеляційній скарзі посилаються на свідоме, з метою збільшення розміру позовних вимог, зволікання позивача у часі, оскільки ще у 2012 року, під час звільнення ОСОБА_1 міг і повинен був дізнатися про належну йому до сплати суму грошових коштів. Скаржник також зазначає, що судом першої інстанції ст. 117 КЗпП України застосована без урахування критерію вини роботодавця, оскільки їм не було відомо про помилку у застосуванні нормативного акту, на підставі якого розраховується компенсація невикористаного домашнього відпочинку працівникам підприємства при їх звільненні. Разом з тим, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладання на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Крім цього, 26 червня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц наведено правову позицію щодо зменшення суми відшкодування.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця», ОСОБА_1 в особі представника Вельможко А.І. зазначає, що не погоджується з її доводами, та просить залишити скаргу без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2020 року без змін. Зазначає також, що йому не було відомо про те, що при звільненні відповідач з ним розрахувався не в повному обсязі. Про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався лише у 2017 році, випадково зустрівшись із одним із своїх колишніх колег, який вже звертався до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, колегія суддів звертає увагу, що рішення суду в частині стягнення судом першої інстанції компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасністю його виплати у сумі 15904,21 грн. відповідачем не оскаржується, а тому апеляційним судом у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України не переглядається.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, , про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток (а.с. 101, 103).

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Приписами ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, учасниками справи визнається, та встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2018 року, що ОСОБА_1 з 10 листопада 2011 року працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на посаді механіка вагона-транспортера з потурним обліком робочого часу згідно Наказу № 296/ОС від 10.11.2011 р.

31 травня 2012 року ОСОБА_1 звільнився на підставі п.5 ст. 36 КЗпП у зв`язку із переведенням, згідно Наказу № 362/ОС від 31.05.2012 року.

При звільненні ОСОБА_3 з підприємства, з ним було здійснено розрахунок та виплачена заробітна плата не в повному обсязі.

Правонаступником вказаного підприємства є ПАТ «Українська залізниця». Постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» тип Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного змінено на приватне та його перейменовано в Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2018 року справа № 334/2804/17, позов ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати задоволено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати за 159 діб невикористаного часу домашнього відпочинку у сумі 12263,67 грн. (а.с. 9-11).

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 17 липня 2018 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2018 року залишено без змін (а.с. 12-14).

21 червня 2019 року на підставі вищезазначеного рішення з ОСОБА_1 було здійснено остаточний розрахунок, та виплачено йому 9872,26 грн. (з вирахуванням податків із суми 12263,67 грн.). Зазначене підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку ОСОБА_1 (а.с.7).

З довідки АТ «Українська залізниця» вбачається, що розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 дорівнює 161,63 грн. (а.с. 8).

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, не відповідає цим ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Так, згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Вищенаведене зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18), в якій також йдеться про відсутність чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця у механізмі компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, звернула увагу, що у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Так, як вже зазначалось, позивач звернувся до суду з цим позовом у квітні 2019 року, тобто зі спливом майже семи років після звільнення з роботи, яке мало місце у травні 2012 року.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що стороною позивача не зазначається жодних обставин, які б перешкоджали йому раніше звернутись до суду з вимогою про відповідні виплати, не зазначається також, що він не був обізнаний про своє порушене право, ОСОБА_1 посилається лише на обов`язок відповідача сплатити кошти.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Справедливість та добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Частиною 3 статті 13 ЦК України також встановлено недопустимість дій особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Колегією суддів враховується, що сума компенсації позивачу за невикористані дні домашнього відпочинку як надурочну роботу (12263,67 грн.), яка встановлена рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2018 року, є більш ніж у двадцять три рази меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (285276,95 грн.).

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що на користь ОСОБА_1 з АТ «Українська залізниця» стягнута також сума компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку їх виплати, у розмірі 15904,21 грн., розрахована на підставі ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», з урахуванням приросту індексу споживчих цін у відсотках за період невиплати грошового доходу.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів, вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 37659,79 грн. Зазначена сума розрахована виходячи з того, що кошти, присуджені ОСОБА_1 рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області, виплачено АТ «Українська залізниця» 21 червня 2019 року. Саме за цей період (233 робочих днів помножені на 161,63 грн. середній заробіток ОСОБА_1 ) колегія вважає доцільним присудити компенсацію працівнику.

Окрім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

На підставі зазначеного, рішення суду першої інстанції згідно з п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та прийняттям в цій частині нової постанови про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 37659,79 грн., яка визначена без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2020 року у цій справі в частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки при звільненні у розмірі 285276,95 грн. скасувати, прийняти в цій частині нову постанову, за якою:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 37659 (тридцять сім тисяч шістсот п`ятдесят дев`ять), гривень 79 копійок середнього заробітку за весь час затримки при звільненні (сума визначена без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів).

В іншій частині рішення не оскаржене та не переглядалося.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 серпня 2020 року.

Головуючий:

Судді: