ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2020 року м. Чернівці

справа № 722/1998/19

провадження 22ц/822/165/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Сокирянської районної державної адміністрації Чернівецької області в особі відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, речових прав на нерухоме майно про визнання незаконним та скасування запису державного реєстратора

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Сокирянської районної державної адміністрації Чернівецької області в особі відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, речових прав на нерухоме майно про визнання незаконним та скасування запису державного реєстратора.

В обґрунтування вимог позовної заяви позивач посилався на те, що запис про державну реєстрацію його як фізичної особи підприємця виконано протиправно, оскільки він особисто не подавав заяви до державного реєстратора про реєстрацію його як приватного підприємця і така реєстрація проведена на підставі документів, які оформлені від його імені іншою особою без будь-яких повноважень, про що він дізнався лише після отримання повідомлення від Сокирянської ОДПІ про нарахування пені за несплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та ознайомлення з архівною реєстраційною справою у Відділі з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб підприємців, речових прав Сокирянської РДА.

Вказував, що у зв`язку із протиправним внесенням державним реєстратором запису про реєстрацію його як ФОП ще у 2010 році, йому було нараховано пеню зі сплати ЄСВ в сумі 15819,54 грн.

Позивач оскаржує запис державного реєстратора та податкову вимогу на суму 15819,54 грн.

Позивач зазначає, що він вже звертався з аналогічним позовом до адміністративного суду, однак Чернівецький окружний адміністративний суд ухвалою від 19 березня 2019 року відмовив у відкритті провадження у справі, мотивуючи це тим, що спірні правовідносини не є публічно- правовими і мають вирішуватися судами за правилами ГПК України.

В подальшому позивач звертався з аналогічним позовом до Господарського суду Чернівецької області, однак суд ухвалою від 22 травня 2019 року відмовив у відкритті провадження у справі, оскільки дійшов висновку, що даний спір не пов`язаний із господарською діяльністю чи цивільно-правовими угодами, а тому предметно не підсудний господарському суду.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати протиправним та скасувати запис державного реєстратора Сокирянської районної державної адміністрації Чернівецької області №2 002630 від 30.06.2010 року про включення ОСОБА_1 як фізичної особи підприємця до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців. Стягнути з Сокирянської районної державної адміністрації Чернівецької області, в особі відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб підприємців, речових прав на нерухоме майно понесені ним судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2019 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Сокирянської районної державної адміністрації Чернівецької області в особі відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, речових прав на нерухоме майно про визнання незаконним та скасування запису державного реєстратора.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_1 до Сокирянської районної державної адміністрації Чернівецької області в особі відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, речових прав на нерухоме майно про визнання незаконним та скасування запису державного реєстратора має ознаки публічно-правового спору, підсудній Чернівецькому окружному адміністративному суду і не підсудний Сокирянському районному суду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2019 скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, ухвала суду є незаконною.

Вказує на те, що виникнення спірних правовідносин зумовлено незгодою позивача із записом державного реєстратора №2 002630 від 30.06.2010 року про включення фізичної особи підприємця до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців. Тобто позовні вимоги у справі заявлено на поновлення порушеного цивільного (майнового) права.

Вважає, що цей спір не є публічно правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Сокирянської районної державної адміністрації Чернівецької області в особі відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, речових прав на нерухоме майно про визнання незаконним та скасування запису державного реєстратора.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звертався з аналогічним позовом до Сокирянської районної державної адміністрації Чернівецької області в особі відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, речових прав на нерухоме майно про визнання незаконним та скасування запису державного реєстратора до інших суддів.

Так ухвалою судді Чернівецького окружного адміністративного суду від 19.03.2019 року по справі №824/294/19-а позивачу була відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог, що стосувалось визнання протиправним запису державного реєстратора про включення ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця до ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців. Відмовляючи у відкритті провадження суд зазначив, що вищевказана вимога не відноситься до публічно-правового спору, а тому юрисдикційно підсудна господарському суду.

В подальшому, Господарський суд Чернівецької області 22 травня 2019 року постановив ухвалу у справі №926/1244/19 про відмову у відкритті провадження у справі, дійшов висновку, що даний спір не пов`язаний із господарською діяльністю чи цивільно-правовими угодами, а тому предметно не підсудний господарському суду.

Окрім того, ОСОБА_1 на дату звернення до Господарського суду Чернівецької області вже не мав статусу ФОП, а тому за суб`єктним складом позов про визнання незаконним та скасування запису державного реєстратора також не може бути підсудним господарському суду. При цьому, суд в ухвалі зазначив, що позивачу слід звернутись до суду загальної юрисдикції за місцем знаходження відповідача.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з таких підстав.

Відповідно до статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Юрисдикційність конкретного спору чи категорії спорів може бути прямо визначена в законі.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами. Зокрема у рішенні від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. При цьому ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38-40 рішення).

У рішенні від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06) ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (пункти 13, 14, 23, 25, 26 рішення).

У рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08) ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122-125 рішення).

У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (пункти 13, 18, 24 рішення).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово констатувала існування юрисдикційного конфлікту та зазначала, що заявнику має бути забезпечено доступ до правосуддя, що включає і розгляд скарги по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду у належному, адміністративному, судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.

Зокрема, такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 757/56680/16-ц (провадження № 14-267цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 401/2020/17-ц (провадження № 14-362цс18), від 13 березня 2019 року у справі № № 461/1221/16 (провадження № 14-577цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 766/10137/17 (провадження № 14-658цс18).

Суд першої інстанції не врахував, що наявність юрисдикційних конфліктів між адміністративним, господарським та цивільним судом, непослідовність національного суду створює ОСОБА_1 перешкоди у реалізації права на судовий захист, ставить під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

Встановлено, що ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 19.03.2019 року по справі №824/294/19-а позивачу була відмовлено у відкритті провадження, ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 22 травня 2019 року по справі №926/1244/19 також відмовлено у відкритті провадження у справі, зазначені судові рішення не оскаржувались та набрали законної сили, строк їх оскарження пройшов і позивач вже позбавлений цього права. Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що цей спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства, саме для забезпечення доступу до правосуддя, що включає і розгляд позову по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду у належному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України, однією із підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, ст.374, п. 4 ч.1 ст.379, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2019 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови - 3 лютого 2020 року.

Головуючий (підпис) І.Б. Перепелюк

Судді (підпис) Н.К. Височанська

(підпис) А.І. Владичан

Згідно з оригіналом :