суддів Сімоненко Валентини Миколаївни та Петрова Євгена Вікторовича
щодо постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2020 року.
Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С.Ю. (суддя- доповідач), Литвиненко І.В., Петрова Є. В., Сімоненко В.М., Штелик С.П., розглянуто касаційну скаргу представника Голови комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України та Міністерства юстиції України на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 6 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 2 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Постановою Верховного Суду у складі зазначеної колегії суддів судової палати Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, судові рішення без змін.
З даною постановою ми не згодні з наступних підстав.
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Рівненського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області, Рівненської міської ради, Управління Державної пенітенціарної служби в Рівненській області, Державної пенітенціарної служби України, за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Управління житлово-комунального господарства Рівненської міської ради, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.
Позов мотивований тим, що вона на законних підставах поселилася та зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 . Квартира у вказаному будинку надана в користування для неї та її сім`ї Рівненським слідчим ізолятором на підставі ордера на жилу площу в гуртожитку установи. Будинок гуртожитку, що на АДРЕСА_2 , є об`єктом державної власності та перебуває в управлінні Рівненського слідчого ізолятора Управління державної пенітенціарної служби України у Рівненській області.
Враховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, просила суд: визнати протиправною бездіяльність Державної пенітенціарної служби України, Управління Державної пенітенціарної служби в Рівненській області, Рівненського слідчого ізолятора Управління державної пенітенціарної служби України в Рівненській області, Рівненської міської ради щодо невиконання Програми передачі гуртожитків у власність територіальної громади міста Рівного, затвердженої рішенням Рівненської міської ради від 10 липня 2009 року № 2655, в частині передачі гуртожитку, що на АДРЕСА_2 ; зобов`язати Державну пенітенціарну службу України, Управління державної пенітенціарної служби в Рівненській області та Рівненський слідчий ізолятор Управління державної пенітенціарної служби України в Рівненській області передати, а Рівненську міську раду прийняти у власність територіальної громади міста Рівного гуртожиток, що на АДРЕСА_2 ; здійснити розподіл судових витрат.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державної пенітенціарної служби України та Рівненської міської ради щодо невиконання Програми передачі гуртожитків у власність територіальної громади міста Рівного, затвердженої рішенням Рівненської міської ради від 10 липня 2009 року № 2655, в частині передачі гуртожитку, що на АДРЕСА_2 .

Зобов`язано Державну пенітенціарну службу України передати, а Рівненську міську раду прийняти у власність територіальної громади м. Рівного гуртожиток, що на АДРЕСА_2 .

Стягнуто з Державної пенітенціарної служби України та Рівненської міської ради по 243,60 грн судового збору на користь ОСОБА_1 .

У решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Державною пенітенціарною службою України та Рівненською міською радою не виконано Програму передачі гуртожитків у власність територіальної громади Рівного, затверджену рішенням Рівненської міської ради від 10 липня 2009 року № 2655, чим порушено право позивачки на приватизацію житла та її законні очікування щодо цього.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 12 жовтня 2017 року, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасовано.

ОСОБА_1 у позові до Державної пенітенціарної служби України, Рівненської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Міністерства юстиції України понесені витрати із сплати судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 535,92 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що на день звернення до суду право ОСОБА_1 на приватизацію житлового приміщення у гуртожитку, у якому вона мешкає, не порушено, оскільки таке право може виникнути у неї в майбутньому за умови передачі гуртожитку у комунальну власність територіальної громади та у випадку прийняття місцевою радою рішення про дозвіл на приватизацію житлових приміщень.

ОСОБА_1 оскаржила рішення апеляційного суду до касаційної інстанції.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення залишено без змін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені касаційної скарги та залишаючи рішення апеляційного суду без змін , колегія суддів виходила з того, що право позивачки не порушено, оскільки гуртожиток не прийнято до комунальної власності, а положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не розповсюджуються на гуртожитки, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства внутрішніх справ України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, системи цивільного захисту та державних навчальних закладів.

Колегія суддів погодилась з висновками суду апеляційної інстанції, що права позивачки на приватизацію кімнати у гуртожитку не порушено, оскільки гуртожиток не передано до комунальної власності, та відповідного рішення місцевою радою не прийнято.

Правові підстави незгоди з постановою Верховного Суду.

З висновками колегії судів, що Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не розповсюджуються на гуртожитки, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства внутрішніх справ України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, системи цивільного захисту та державних навчальних закладів слід погодитись, оскільки вони відповідають змісту цього закону.

Разом з тим, не можна погодитись з тим, що права позивачки не порушено з огляду на наступне.

Відповідно до статі 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням таких підходів: всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад; передача гуртожитків у власність територіальних громад відповідно до цього Закону здійснюється в порядку та строки, передбачені Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, затвердженою законом; передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону.

Судами встановлено, що рішенням Рівненської міської ради від 10 липня 2009 року № 2655 на реалізацію зазначених законів було затверджено Програму передачу гуртожитків у власність територіальної громади міста Рівного, відповідно до якої гуртожиток, де проживає позивачка повинен був бути переданий до комунальної власності.

Звертаючись до суду, позивачка просила визнати незаконною бездіяльність щодо не виконання цієї Програми та бездіяльність щодо передачі гуртожитку по АДРЕСА_2 у місці Рівному до комунальної власності та зобов`язати відповідачів виконати цю Програму.

Таким чином, відмовляючи у задоволені цих позовних вимог з підстав не передачі гуртожитку до комунальної власності, а тому відсутності порушених прав позивачки на приватизацію кімнати у гуртожитку, суд апеляційної інстанції фактично не розглянув позовні вимоги по суті, обмежившись констатацією норм законодавства.

Разом з цим. суд першої інстанції встановив у які строки повинен був бути переданій гуртожиток у комунальну власність (у 2010 році), за якою процедурою (за рішенням органів, уповноважених управляти державним майном), хто з відповідачів є належним відповідачем, а до кого позов заявлено як до неналежних відповідачів: зокрема, Управління державної пенітенціарної служби, Рівненський слідчій ізолятор, та дійшов до висновку про порушення прав позивачки.

Суд першої інстанції, встановивши обставини справи та надавши оцінку усім наявним у справі доказам та обговоривши доводи сторін у справ, і дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Однак, і з такими висновками суду першої інстанції повною мірою погодитись не можна.

Суд першої інстанції, виходив також з того, що доводи відповідачів, що Програма, яка затверджена рішенням міської ради у 2011 році втратила чинність у зв`язку з прийняттям та затвердженням нової аналогічної Програми (рішення міської ради № 2890 від 2 квітня 2013 року) до якої зазначений гуртожиток не увійшов не заслуговують на увагу, оскільки порушують права позивача на користування своїм майном та виключення гуртожитку з переліку гуртожитків, які підлягають передачу до комунальної власності є дискримінаційним.

Такі висновки суду є передчасними, оскільки судом не встановлено обставин та причин за якими гуртожиток, де проживає позивачка не було включено до наступної Програми, не надано оцінки чи є ці обставини законними та чи оскаржувала позивачка такі дії відповідачів.

Суд апеляційної інстанції висновків суду першої інстанції не спростував, обставин, які підлягали встановленню не встановив, а тому передчасно відмовив у задоволені позовних вимог у зв`язку з відсутністю порушеного права позивачки.

За таких обставин, рішення апеляційного суду підлягало скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відтак, з постановою Верховного суду погодитись не можна.

Судді: Сімоненко В. М.

Петров Є.В.