Постанова

Іменем України

05 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 332/6474/13-ц

провадження № 61-166св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

заявник - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

суб`єкт оскарження - головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Смертін Олексій Сергійович,

заінтересована особа - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на постанову Запорізького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Родовід Банк» звернулося до суду зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (далі - відділ примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області) Смертіна О. С.

В обґрунтування скарги ПАТ «Родовід Банк» посилалося на те, що державний виконавець необґрунтовано закінчив виконавче провадження та не виконав усіх необхідних дій для виконання судового рішення. У зв`язку з цим заявник просив визнати незаконною бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області Смертіна О. С. по виконавчому провадженню № 51226808 при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30 червня 2016 року та скасувати вказану постанову.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2017 року у складі судді Сінєльніка Р. В. у задоволенні скарги ПАТ «Родовід Банк» відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що постанова державним виконавцем винесена з додержанням вимог діючого законодавства. Державний виконавець при примусовому виконанні виконавчого листа № 332/6474/13-ц здійснив усі необхідні заходи, передбачені статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження», але вчинені заходи позитивного результату не дали.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково. Ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2017 року скасовано, скаргу ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково. Постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області Смертіна О. С. по виконавчому провадженню № 51226808 про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30 червня 2016 року скасовано. У задоволенні решти скарги відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про те, що державним виконавцем було вжито саме всіх можливих заходів, передбачених статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження», для примусового виконання рішення суду, є помилковими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у грудні 2018 року, відділ примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що державний виконавець мав усі законні підстави для винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення для погашення заборгованості, а інші заходи примусового виконання виконавчого листа № 332/6474/13-ц, виданого 24 січня 2014 року Заводським районним судом м. Запоріжжя, не передбачені. За час виконання вказаного виконавчого листа від стягувача додаткових заяв або клопотань до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області не надходило. Повернення виконавчого документа стягувачеві не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків.

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій областіздійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій областіперебувало виконавче провадження № 51226808 з виконання виконавчого листа № 332/6474/13-ц, виданого 24 січня 2014 року Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованості у розмірі 3 721 827,28 грн.

Державним виконавцем були здійснені заходи, внаслідок яких він отримав наступні відповіді та інформації:

- з Державної податкової служби України, за змістом якої за боржником обліковуються розрахункові рахунки, але кошти на них відсутні, оскільки платіжні вимоги повернулись з фінансових установ без виконання;

- з Управління Держгеокадастру у Токмацькому районі Запорізькій області та Управління Держгеокадастру у Вільнянському районі Запорізькій області, за змістом яких за божником ОСОБА_1 земельні ділянки не зареєстровані;

- з бази даних АІС «Автомобіль», відповідно до якої запис щодо наявності зареєстрованих автотранспортних засобів за ОСОБА_1 відсутній;

- з Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, за змістом якої ОСОБА_1 серед власників, які володіють значними пакетами акцій емітентів, відсутній;

- Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої за боржником не зареєстровано право власності на нерухоме майно;

- з Пенсійного фонду України, за змістом якої боржник не значиться серед осіб, які отримують пенсію чи працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами; інформацію про останнє місце роботи не знайдено;

- з Державної податкової служби України, за змістом якої інформація щодо боржника-фізичної особи щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з нього податку в ДРФО відсутня.

Відповідно до акту державного виконавця від 22 квітня 2016 року встановлено, що за місцем реєстрації боржника відсутнє майно, яке підлягає опису та арешту.

На підставі вищезазначених матеріалів державний виконавець зробив висновок, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення для погашення заборгованості за вказаним виконавчим документом, у зв`язку з чим 30 червня 2016 року виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, керуючись пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції встановив, що державний виконавець у листопаді 2015 року надсилав на ім`я боржника ОСОБА_1 вимогу в порядку статей 5, 11 Закону України «Про виконавче провадження», якою зобов`язував його з`явитися до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області з метою надання пояснень щодо виконання рішення суду та надати завірені належним чином документи відповідно до переліку. Державний виконавець попереджав боржника, що у разі невиконання цієї вимоги до нього буде застосовано привід через органи внутрішніх справ та обмеження виїзду за кордон України.

Вказана вимога державного виконавця не була виконана боржником. Належні і допустимі докази протилежного у матеріалах справи відсутні та державним виконавцем апеляційному суду у судовому засіданні не надані.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначались Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV«Про виконавче провадження», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Установивши фактичні обставини справи на підставі належних та допустимих доказів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування постанови від 30 червня 2016 року про повернення виконавчого документа стягувачеві, виходячи з того, що державним виконавцем не було вжито всіх можливих заходів для примусового виконання судового рішення, зокрема, державний виконавець у виконавчому провадженні на час винесення оспорюваної постанови не застосовував до боржника привід через органи внутрішніх справ (поліції) та обмеження виїзду за кордон України. Зазначені заходи могли б допомогти державному виконавцю встановити фактичне місце проживання боржника та його майно, на яке могло бути звернуто стягнення у даному виконавчому провадженні в рахунок виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» 3 721 827,28 грн, яке не виконувалося боржником з січня 2014 року.

Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, правильно виходив з того, що вчинених державним виконавцем дій, у тому числі накладення арешту на кошти боржника, що містяться на всіх його рахунках (постанова від 23 листопада 2015 року), було недостатньо для винесення постанови від 30 червня 2016 року про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Посилання відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області на те, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення для погашення заборгованості, є передчасними, оскільки державний виконавець міг та мав зробити більше, ніж зробив у виконавчому провадженні № 51226808 для розшуку цього майна.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не свідчать про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко