У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" березня 2020 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючої судді САВЛУК Т.В., за участі секретаря Бурячек О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва клопотання громадянки Республіка Польща ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про визнання та надання дозволу на примусове виконання вироку суду Республіка Польщі на території України,

в с т а н о в и в :

27 жовтня 2019 року Міністерство юстиції України, в особі представника Лівобережного бюро правової допомоги Лівобережного київського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_3 , звернулось з вимогою визнати вирок Окружного суду Варшава-Прага у Варшаві (Республіка Польща) від 19 грудня 2014 року у справі номер І С 862/14 та надати дозвіл на примусове виконання на території України вироку Окружного суду Варшава-Прага у Варшаві (Республіка Польща) від 19 грудня 2014 року у справі номер І С 862/14 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та про стягнення аліментів.

Учасники цивільного процесу в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

На виконання вимог статті 467 ЦПК України суд письмово повідомив боржника про надходження клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду та запропонував йому у місячний строк подати можливі заперечення проти цього клопотання, однак правом подати письмові пояснення боржник не скористався.

Неявка без поважних причин у судове засідання заінтересованих осіб або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою із заінтересованих осіб не було порушено питання про перенесення його розгляду (ч. 5 ст. 473 ЦПК України).

Вивчивши матеріали, які подані разом з клопотанням про визнання і надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких видана Верховною Радою України, є частиною національного Законодавства України.

Відповідно до ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право», в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Згідно статті 52 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифікованої із затвердженням Законом № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року, винесені установами юстиції кожної з Договірних Сторін, що вступили в закону силу рішення, що не вимагають за своїм характером виконання, визнаються на територіях інших Договірних Сторін без спеціального провадження за умови якщо: а) установи юстиції запитуваної Договірної Сторони не винесли раніше по цій справі рішення, що вступило в закону силу; б) справа відповідно до цієї Конвенції, а у випадку, не передбачених нею, відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої рішення повинне бути визнане, не відноситься до виняткової компетенції установ юстиції цієї Договірної Сторони.

Порядок визнання в Україні іноземних судових рішень, що не підлягають примусовому виконанню, регулюються ЦПК України.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, даних у п. 17 Постанови Пленуму від 24.12.1999 № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» не потребують виконання рішення про: визнання прав; оголошення банкрутом; визнання недійсними певних актів; визнання, оспорення батьківства; позбавлення батьківських прав; розірвання шлюбу; встановлення фактів, шо мають юридичне значення: усиновлення: визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Судом встановлено, що 19 грудня 2014 року Окружним судом Варшава-Прага у Варшаві (Республіка Польща) у справі номер І С 862/14 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу ухвалене рішення:

- розірвати шлюб, укладений 24 липня 2010 року в Відділі реєстрації актів цивільного стану ст. м. Варшава за номер актового запису ХІІ/180/2010 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Київ (Україна), імена батьків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження м. Львів (Україна), імена батьків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 - без прийняття рішення про вину;

- виконувати батьківські влади над малолітньою дитиною сторін - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження м. Варшава, доручити матері дитини одночасно позбавляючи батьківських прав батька дитини - ОСОБА_14 ;

- витратами зв`язаними з утриманням малолітньої дитини сторін, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , обтяжити обоє батьків, визначаючи участь батька дитини ОСОБА_14 в обов`язку несення цих витрат на суму 100 (сто) злотих щомісячно, зі сплатою до 10 числа кожного місяця переднім числом, на руки матері дитини ОСОБА_10 разом з законними відсотками на випадок недотримання строків будь-якого із платежів;

Встановити, що батько дитини - ОСОБА_2 , має право на особисті зв`язки з дочкою, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , поза місцем проживання дитини та за відсутності матері дитини в кожну останню неділю місяця в годинах 10:00-18-00.

Окружний суд Варшава Прага в Варшаві, І Судова палата з розгляду цивільних справ, посвідчили, що рішення вступило в законну силу і являється здійсненими з 10 січня 2015 року, а також, що в Польщі це рішення вже не підлягає оскарженню.

В Україні не ухвалювалося рішення у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмету і за тих самих підстав. Також у провадженні судів України немає порушеної справи у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмету і з тих самих підстав.

Відповідно до ч.1ст.462 ЦПК України, рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції, яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Згідност.463 ЦПК України, рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Відповідно до ч.1ст.464 ЦПК України, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

Подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду та його розгляд має відбуватись з дотриманням певних умов, зокрема ст.ст.466-467 ЦПК України.

Порядок визнання та примусового виконання в Україні судових рішень (в тому числі, ухвалених судами Республіка Польща) на теперішній час врегульовано нормами Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах (Мінськ, 22.01.1993 року),Закону України «Про міжнародне приватне право», Цивільного процесуального кодексу(ЦПК) України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VІІІ), Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 року №1092/5/54, зареєстрована в МЮУ 02.07.2008 року за № 573/15264.

Згідно зі ст. 51 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує винесені на території інших Договірних Сторін рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 53 Конвенції «Про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах» від 22 січня 1993 року - клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й у суд, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення по клопотанню. До клопотання про дозвіл примусового виконання рішення додаються: а) рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло законної сили і підлягає виконанню або про те, що воно підлягає виконанню до набуття законної сили, якщо це не випливає із самого рішення; б) документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена; в) документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання; г) документ, що підтверджує угоду сторін, по справах договірної підсудності.

Зазначені норми також узгоджуються із положеннями ч.3 ст.466 Цивільного процесуального кодексу України.

Усі документи, які необхідні для долучення до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, заявником додані до матеріалів справи.

Як роз`яснено у п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» роз`яснено, що клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни. Відповідно до міжнародних договорів України суд відмовляє у задоволенні клопотання про визнання й виконання рішення іноземного суду у випадках, коли: згідно із законодавством Договірної Сторони, на території якої постановлено рішення, воно не набрало законної сили, за винятком випадків, коли рішення підлягає виконанню до набрання законної сили; відповідач не брав участі у процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не було своєчасно і належним чином вручено виклик у суд; у справі між тими самими сторонами, про той же предмет і з тих самих підстав на території Договірної Сторони, де має бути визнано й виконано рішення, вже було постановлено рішення, що набрало законної сили, або установою цієї Договірної Сторони раніше було порушено провадження, або ж є визнане рішення суду третьої держави; згідно з положеннями даного міжнародного договору, а в не передбачених ним випадках згідно із законодавством Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнано й виконано, справа належить до виключної компетенції її установи, спір вирішено не компетентним судом; відсутній документ, що підтверджує угоду сторін у справі про договірну підсудність; закінчився строк давності примусового виконання, передбачений законодавством Договірної Сторони, суд якої виконує доручення. У зазначених випадках згідно з Київською Угодою суд відмовляє у визнанні та виконанні й арбітражного рішення.

Оскільки рішення неможливо виконати у добровільному порядку, воно підлягає виконанню у примусовому, беручи до уваги, що боржник мешкає на території іншої держави - України, заявнику необхідно отримати дозвіл компетентного суду на примусове виконання рішення суду Республіки Білорусь. Будь-яких недоліків щодо форми та змісту клопотання судом не виявлено, підстав для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не встановлено. Строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання, порядок подання відповідного клопотання -дотримані.

З урахуванням викладеного, та на підставі наданих у справі доказів, з яких судом не встановлено підстав для відмови у задоволені клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, вважає клопотання таким, що підлягає задоволенню.

У відповідності ч. 8 ст. 467 ЦПК України, оскільки в рішенні іноземного суду суму до стягнення з боржника на утримання дитини зазначено в іноземній валюті, то суд визначає суму в національній валюті за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали, тобто станом на 11 березня 2020 року, що в еквіваленті до національної валюти за курсом Національного банку України становить 666,04 гривні.

Враховуючи викладене, суддя приходить до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання громадянки Республіка Польща ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про визнання та надання дозволу на примусове виконання вироку суду Республіка Польщі на території України.

Враховуючи та керуючись статями 260, 261, 354, 462, 463, 464, 466, 467 Цивільного процесуального кодексу України суд,-

п о с т а н о в и в:

Клопотання громадянки Республіка Польща ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про визнання та надання дозволу на примусове виконання вироку суду Республіка Польщі на території України, - задовольнити.

Визнати в Україні вирок Окружного суду Варшава-Прага у Варшаві (Республіка Польща) від 19 грудня 2014 року у справі номер І С 862/14 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та надати дозвіл на виконання судового рішення в частині вимог, саме: «витратами зв`язаними з утриманням малолітньої дитини сторін, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , обтяжити обоє батьків, визначаючи участь батька дитини ОСОБА_14 в обов`язку несення цих витрат на суму 100 (сто) злотих, що в еквіваленті до національної валюти за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали, тобто станом на 11 березня 2020 року становить 666,04 гривні, щомісячно, зі сплатою до 10 числа кожного місяця переднім числом, на руки матері дитини ОСОБА_10 разом з законними відсотками на випадок недотримання строків будь-якого із платежів».

Вирок Окружного суду Варшава-Прага у Варшаві (Республіка Польща) від 19 грудня 2014 року у справі номер І С 862/14 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, набрав чинності 10 січня 2015 року, відповідно до відмітки на вироці Окружного суду Варшава-Прага у Варшаві (Республіка Польща) від 19 грудня 2014 року.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017,апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я :