Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.08.2020 Справа №607/27643/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Вийванка О. М.

за участю секретаря судового засідання Хримко У. А. учасників справи

позивача ОСОБА_1

представника позивача Островська О. Н.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» про стягнення індексації та компенсації невиплаченої заробітної плати, стягнення заробітної плати за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» про стягнення індексації та компенсації невиплаченої заробітної плати, стягнення заробітної плати за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що рішенням суду її було поновлено на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. 05 .09.2018 вона отримала від відповідача невиплачену вчасно заробітну плату за період з 01.10.2015 по 16.05.2016 в розмірі 25 212, 63 грн. 21.02.2019 ТОВ «Домобудівник» повідомило Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, що індексація невиплаченої їй заробітної плати становить 3 855,05 грн., а компенсація втрати частини її доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати становить 6 468,48 грн. Однак, до сьогоднішнього дня відповідачем не виплачено їй індексацію зазначеної суми невиплаченої заробітної плати, а також компенсацію втрати частини її доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати. 21 березня 2018 року її звільнено із вказаної посади. Однак, в день звільнення з нею не проведено повний розрахунок, а саме, їй не в повному обсязі виплачено компенсацію за невикористані 44 календарних дні щорічної відпустки за період з 17.05.2019 по 21.03.2018.

У зв`язку з не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача в її користь індексацію заробітної плати за період з жовтня 2015 року по травень 2016 року в сумі 6521,00 грн.; компенсацію втрати частини її доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати з жовтня 2015 року по травень 2016 року в сумі 7880,01 грн.; середню заробітну плату, як доплату до компенсації, за 44 календарні дні невикористаних щорічних відпусток за період з 17.05.2016 по 21.03.2018 в сумі 4 234,80 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що станом на 27 листопада 2019 року складає 67 768,98 грн.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримав з підстав та обґрунтувань викладених у позові та просить його задовольнити.

Представником відповідача подано відзив на позов у якому позовні вимоги не визнав повністю і заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Виходячи з того, що під час поновлення на роботі та звільнення 21.03.2018 було проведено всі необхідні розрахунки та позивачем будь-яких претензій не зазначалось. Позивач був звільнений 21.03.2018 то виходячи з вищезазначених норм законодавства початком перебігу строку позовної давності потрібно вважати дану дату, а тому позивач пропустив строк позовної давності із зверненням до суду стосовно середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідачем було виплачено компенсацію за невикористані відпустки в сумі 13851,60 грн. на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі №607/3620/17 від 16 березня 2018 року, яке в апеляційній інстанції було скасовано. Позивач звернувся до відповідача із заявою про доплату 566,32 грн. компенсації за невикористані відпустки. 30.08.2018 головним бухгалтером відповідача була видана довідка, згідно якої було нараховано суму компенсації за невикористані відпустки - 8302,08грн. Отже, відповідачем переплачено компенсацію за невикористані відпустки в сумі - 5549,59 грн.

Також згідно проведеного розрахунку позивачем 09.08.2018 сума компенсації за невикористані відпустки - 14417,92 грн., а згідно проведеного розрахунку позивачем 27.11.2019 сума компенсації за невикористані відпустки - 18086.40 грн., що вкотре піддає сумніву дії позивача та підтверджує те, що такі діє є черговою спробою отримання додаткових коштів від відповідача.

При обчисленні середньомісячної заробітної плати в частині оплати часу за відпустки позивачем проведено розрахунок на підставі середньоденної заробітної плати встановленої рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.03.2018р. по справі №607/3620/17, що суперечить вимогам Порядку №100, а тому позивачем невірно проведено розрахунок компенсацію за невикористані відпустки, правильним слід вважати розрахунок проведений відповідачем.

Також середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу не відноситься до об`єктів, які підлягають індексації та компенсації втрати частини доходів у зв`язку, із порушенням строків їх виплати. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу не належить фонду оплати праці, тому це ще раз підтверджує, що індексація і компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати в даному випадку нараховується. Також, варто зазначити, що на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження та виконавчого листа ТОВ «Домобудівник» проведено індексацію суми не виплаченої заробітної плати становить 3855,05 грн., із врахуванням установлених

законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів (податку на доходи

фізичних осіб та військовому збору) та компенсація втрати частини її доходів у зв`язку із

порушенням строку їх виплати становить 6468,48 грн., із врахуванням установлених

законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів (податку на доходи

фізичних осіб та військовому збору).

Враховуючи вищенаведене позивачем безпідставно нараховано індексацію і

компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати на

середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу. Також розрахунок

індексація і компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх

виплати на заробітну плату проведено неправильно, правильним слід вважати

розрахунок проведений відповідачем. Тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, з невідомої суду причини, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки у судове засідання відповідач суду не повідомив та не подав клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Приймаючи до уваги вимоги ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що відповідач повідомлений належним чином і повторно не з`явився у судове засідання, а тому суд може вирішувати справу на підставі наявних у ній даних та доказів.

Представником позивача подано відповідь на відзив в якому не погодився із запереченнями відповідача та зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. На дату подання позову відповідач не виплатив ОСОБА_1 всіх належних йому сум, порушив законодавство про оплату праці, а тому вважає, що немає підстав для застосування строків позовної давності.

Щодо індексації та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати. Обов`язок роботодавця нарахувати на виплатити індексацію і компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати передбачено ст..ст. 33, 34 Закону України «Про оплату праці», Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. №1427, Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078. Відповідач не надав свого розрахунку індексації та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Отже, вважаю голослівним твердження відповідача про те, що позивачем безпідставно нараховано індексацію і компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, та таким, що не підтверджене жодними належними і допустимими доказами.

Щодо твердження відповідача про те, що розрахунки з позивачем були проведені вірно. Середньоденна заробітна плата позивача складає 160,59 грн., що встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 березня 2018 року у справі №607/3620/17 та згідно частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України додатково не доказується. Відповідно до цього позивач розрахувала середньоденну заробітну плату для оплати відпустки за 12 місяців, які передували її звільненню, шляхом множення робочих днів за період з березня 2017 року по лютий 2018 року включно та надала суду письмовий розрахунок. Також, позивач розрахувала індексацію несвоєчасно виплаченої заробітної плати та компенсацію втрати частини її доходів у зв`язку із порушенням строку її виплати (розрахунок додано до позовної заяви). Твердження відповідача про те, що розрахунки з позивачем були проведені вірно, є безпідставними, оскільки відповідач не надав достовірних даних щодо заробітної плати позивача та не надав своїх розрахунків.

Відповідач не подав заперечення на відповідь на відзив.

При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Перевіривши та дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2018 року, справа №607/3620/17, позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ голови комісії з припинення ТзОВ «Домобудівник» від 16 травня 2016 року № 16/05/16-4 «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера ТзОВ «Домобудівник» з 16 травня 2016 року. Стягнуто з ТзОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 52 834,11 грн. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2016 року по 08 вересня 2017 року, із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів. Стягнуто з ТзОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 01 жовтня 2015 року по 16 травня 2016 року у розмірі 25 212,63 грн., з урахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів. Зобов`язано ТзОВ «Домобудівник» провести ОСОБА_1 індексацію зазначеної суми не виплаченої заробітної плати, а також компенсацію втрати частини її доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати. Стягнуто з ТзОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 13 851,60 грн. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 27 листопада 2012 року по 16 травня 2016 року. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ТзОВ «Домобудівник» на користь держави 2 819,20 грн. судового збору.

Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року апеляційну скаргу представника ТзОВ «Домобудівник» - задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 березня 2018 року в частині стягнення з ТзОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2016 року по 08 вересня 2017 року та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ТзОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2016 року по 16 березня 2018 року в сумі 73 710,81 грн. з урахуванням установлених законом України податків, зборів та обов`язкових платежів. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТзОВ «Домобудівник» про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 27 листопада 2012 року по 16 травня 2016 року - відмовлено. В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 березня 2018 року - залишено без змін.

За вимогами ст. 82 ч. 4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

21.03.2018 позивача поновлено на посаді головного бухгалтера ТзОВ «Домобудівник», та звільнено 21.03.2018 з посади головного бухгалтера ТзОВ «Домобудівник» за згодою сторін.

Відповідно до довідки №21/03/18-1 від 21.03.2018, ОСОБА_1 виплачено компенсацію за невикористанні відпустки за період з 27.11.2012 по 16.05.2016 в розмірі 11 150,05 грн.

Судом встановлено, що ТзОВ «Домобудівник» виконав рішення суду та виплатив 73 710,81 грн. та 25 212,63 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №4046 та №4048 від 03.09.2018.

Щодо стягнення суми індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною третьою вказаної статті передбачено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

За положеннями статті 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Згідно із частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною п`ятою статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до статті 24 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Об`єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (частина перша статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі статтею 33 Закону України «Про оплату праці» між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні, починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків ( величину порога індексації).

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати», затвердженим затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

За змістом статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050 (підприємства, установи та організації всіх форм власності та господарювання зобов`язані здійснювати громадянам компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати (затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом).

Згідно з Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року, компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, при цьому сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекси споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, і місяці, що передує виплаті заборгованості, до розрахунків не включаються.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 з метою посилення відповідальності за несвоєчасну виплату зарплати встановлено поріг індексації величиною 100%.

Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 надав офіційне тлумачення положенню ч. 2 ст. 233 КЗпП України, про те, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Тобто, компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток, про що зазначено в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Правові позиції, які викладені в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23.03.2016 р. у справах №№ 6-364цс16, 6-365цс16; від 11.05.2016 р. у справі № 6-383цс16; від 25.05.2016 р. у справі № 6-948цс16, до спірних правовідносин щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, не відносяться, оскільки в зазначених справах спір стосувався саме відповідальності роботодавця, яка встановлена ст. 117 КЗпП України за затримку розрахунку при звільненні, обов`язковою умовою для покладення якої на підприємство є наявність вини підприємства.

Відповідно до частини 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Положенню частини 2 ст. 233 КЗпП України дано офіційне тлумачення рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 р. N 9-рп/2013, згідно якого в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівнику заробітної плати за відповідний місяць на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Матеріалами справи доведена затримка виплати позивачу заробітної плати за період жовтень 2015 по травень 2016 тобто більш, ніж на один календарний місяць, що є підставою для нарахування позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Таким чином позовні вимоги позивача щодо стягнення на його користь суми індексації заробітної плати, підтягають до задоволення, оскільки нарахована позивачу заробітна плата у жовтні 2015 року по травень 2016 року не була проіндексована відповідно до зазначених вище норм, тому вона підлягає індексації за вказаний період.

Суд не погоджується з позовними вимогами позивача про стягнення індексації невиплаченої заробітної плати в сумі 17 874,48 грн. та розрахункам індексації суми невиплаченої заробітної плати відповідача в розмірі 4018,03 грн., і вважає, що підлягає стягнення з відповідача в користь позивача сума індексації невиплаченої заробітної плати в розмірі 8 102,98 грн., з відрахуванням до бюджету усіх податків та зборів, яка розраховується за період з 01 жовтні 2015 року по 16 травня 2016 року, заборгованість по заробітній платі становить 25 212,63 грн., базовий місяць для проведення розрахунків слід прийняти серпень 2013 року, оскільки наказом ТОВ «Домобудівник» від 02.08.2013 №60 затверджено посадові оклади позивача у розмірі 3400,00 грн.

Таким чином, за жовтень 2015 1058,3 грн., за листопад 2015 1058,3 грн., за грудень 2015 1058,3 грн., за січень 2016 1095,51 грн., за лютий 2016 1095,51 грн., за березень 2016 1095,51 грн., за квітень 2016 1095,51 грн., за травень 2016 546,04 грн., а всього сума індексації невиплаченої заробітної плати становить 8 102,98 грн.

Також суд не погоджується з позовними вимогами позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати з урахуванням індексу цін в сумі 28 338,94 грн. та розрахункам компенсації втрати частини заробітної плати відповідача в розмірі 7357,43 грн., і вважає, що підлягає стягнення з відповідача в користь позивача сума втрати частини заробітної плати компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати з урахуванням індексу цін в розмірі 11 482,99 грн. (7880,01+3602,98), з відрахуванням до бюджету усіх податків та зборів.

Яка обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівнику заробітної плати плюс сума індексації за відповідний місяць на коефіцієнт приросту споживчих цін, за період з 01 жовтні 2015 року по 16 травня 2016 року, з врахуванням виплати заборгованості по заробітній платі у вересні 2018 року, а сума індексації невиплаченої заробітної плати не виплачено.

Таким чином компенсації втрати частини заробітної плати, з розрахунку приріст індексу споживчих цін з жовтня 2015 по вересень 2018 року, за жовтень 2015 3372,39*36,0=1214,06, за листопад 2015 3372,39*33,3=1123,01, за грудень 2015 3693,57*32,4=1196,72 грн., за січень 2016 3051,21*31,2=951,98 грн., за лютий 2016 3372,39*31,7=1069,05 грн., за березень 2016 3532,98 *30,4=1074,03 грн., за квітень 2016 3372,39*26,0=876,82 грн., за травень 2016 1445,31*25,9=374,34 грн., а всього сума компенсації становить 7880,01 грн.

Компенсації втрати частини заробітної плати з врахуванням невиплаченої індексації, з розрахунку приріст індексу споживчих цін з жовтня 2015 по серпень 2020 року, за жовтень 2015 1058,3*49,9=528,09 грн., за листопад 2015 1058,3*47,0=497,40 грн., за грудень 2015 1058,3*45,9=485,75 грн., за січень 2016 1095,51*44,4=486,40 грн. грн., за лютий 2016 1095,51 *45,0=492,97 грн., за березень 2016 1095,51 *43,6=477,64 грн., за квітень 2016 1095,51*38,7=423,96 грн., за травень 2016 546,04*38,6=210,77 грн., а всього сума компенсації становить 3 602,98 грн.

Щодо стягнення суму компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Визначаючи кількість днів невикористаної позивачем основної щорічної відпустки, судом встановлено, що кількість днів невикористаної відпустки за період з 27.11.2012 по 16.05.2016 становить 84 календарні днів, за період з 17.05.2016 по 21.03.2018 становить 44 календарні днів, а загалом 128 календарні дні.

Відповідно до пункту 7 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Отже, враховуючи, що середньоденна заробітна плата позивача встановлена по справі №607/3620/17 в розмірі 160,59 грн., за період з березня 2017 по лютий 2018 року було 250 робочих днів, середньоденна заробітна плата для оплати щорічної відпустки становить 113,09 грн. (250*160,59/355).

Таким чином за 128 календарних дні відпусти підлягає до виплати позивачу 14 475,52 грн., і суд погоджується з розрахунком відповідача.

Судом встановлено, що відповідач виплатив позивачу компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 13 851,60 грн., а тому з відповідача в користь позивача підлягає стягненню сума компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 624,52 грн., з відрахуванням до бюджету усіх податків та зборів.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це також винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (додаткова заробітна плата).

Враховуюче те, що відповідачем було порушено норми трудового законодавства у частині невиплати позивачу суми компенсації та індексації, які відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» входить до структури заробітної плати, та на момент звернення позивача до суду (пред`явлення вимоги) роботодавець не виплатив позивачу належну суму компенсації та індексації, оспорював право позивача на її отримання, отже наявні підстави для покладення на нього відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України у вигляді стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Абз.2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Час затримки належних позивачу як звільненому працівнику сум, складає період з 22.03.2018 року і по день ухвалення рішення.

Судом з`ясовано, що розмір середньоденного заробітку за останні два місяця позивача складає 160,59 грн.

Як вказано в вище зазначеному порядку після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді, а середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, стягнутий на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 52 834,11 грн., погашення відповідачем заборгованості, заперечення відповідача проти права позивача на нарахування їй сум компенсації та індексації, а також сум невикористаної відпустки, яку було виплачено позивачу, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за період з 22.03.2018 по день винесення рішення суду в сумі 15 000,00 грн., з врахуванням установлених законодавством України податків та зборів. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем, і вказані порушенні права та інтереси підлягають захисту судом шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку у сумі 15 000,00 грн., з врахуванням установлених законодавством України податків та зборів.

Також, задовольняючи частково позов позивача, суд відкидає твердження відповідача про пропуск ним строків позовної давності, оскільки частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Щодо стягнення судових витрати, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі: 1) на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 768,40 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10 - 13, 76-82, 89, 141, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, ст. ст. 47, 115, 116, 117 КЗпП України, суд, -

У Х В А Л И В :

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» про стягнення індексації та компенсації невиплаченої заробітної плати, стягнення заробітної плати за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник»на користь ОСОБА_1 суму індексації невиплаченої заробітної плати в розмірі 8 102,98 грн. (вісім тисяч сто дві гривні 98 копійок), з відрахуванням до бюджету усіх податків та зборів, суму компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати в розмірі 11 482,99 грн. (одинадцять тисяч чотириста вісімдесят дві гривні 99 копійок), з відрахуванням до бюджету усіх податків та зборів, суму компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 624,52 грн. (шістсот двадцять чотири гривні 52 копійки), з відрахуванням до бюджету усіх податків та зборів, середній заробіток за весь час затримки у сумі 15 000,00 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок), з відрахуванням до бюджету усіх податків та зборів, та сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім сорок гривень 40 копійок).

Відмовити у задоволенні інших позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник», місцезнаходження: місто Тернопіль вул. Лозовецька, 13, код Єдиного державного реєстру підприємств, установ, організацій 01268970.

Повний текст рішення суду складено та підписано 14 серпня 2020 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко