ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 серпня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 729/1492/19

Головуючий у першій інстанції - Кузюра В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/954/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря - Поклада Д.В.,

сторони справи:

позивач - Бобровицька районна державна адміністрація (орган опіки і піклування),

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Бобровицької районної державної адміністрації, як органу опіки і піклування, на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 04 червня 2020 року по справі за позовом Бобровицької районної державної адміністрації в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м.Бобровиця,

дата складання повного тексту рішення судом першої інстанції - 12.06.2020,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року Бобровицька районна державна адміністрація, як орган опіки і піклування, звернулась з позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав стосовно малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнути з ОСОБА_1 на користь органу опіки та піклування аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/3 всіх видів доходу, але не менше розміру, передбаченого чинним законодавством для дитини відповідного віку на кожну дитину, до досягнення ними повноліття; передати малолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , органу опіки та піклування Бобровицькій РДА для подальшого влаштування дітей.

Свій позов Бобровицька РДА мотивувала тим, що з 2012 року родина ОСОБА_1 перебуває на обліку сімей (осіб), які опинилися в складних життєвих обставинах, Бобровицького районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. З 2016 року малолітніх ОСОБА_2 , 2008 р.н., та ОСОБА_3 , 2010 р.н., взято на облік як дітей, які опинилися в складних життєвих обставинах, служби у справах дітей районної державної адміністрації, як таких, що проживають у сім`ї, де мати ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Службою та районним центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді проводилася постійна робота щодо підвищення виховного потенціалу матері, профілактики зловживання алкогольних напоїв, надавалися роз`яснення щодо необхідності ведення здорового способу життя, забезпечення належних умов проживання у будинку. За час проживання на території Бобровицької міської ради ОСОБА_1 зарекомендувала себе негативно, ніде не працює, належного догляду за дітьми забезпечити не може В будинку часто мають місце порушення санітарно-гігієнічних норм. Продуктами харчування родина не завжди забезпечена в повному обсязі. За сприяння Центру відповідачка оформила державну соціальну допомогу як одинокій матері, проте після закінчення терміну соціальних виплат вчасно не здійснила їх переоформлення. Через велику заборгованість родини газопостачання до будинку було припинено. Також є суттєва заборгованість щодо сплати за електроенергію, у зв`язку з чим відбуваються часті відключення. Також позивач зазначав, що ОСОБА_1 зловживає спиртними напоями. За рекомендацією працівників Центру її було направлено до лікаря - нарколога з метою проходження курсу лікування від алкогольної залежності, але відповідачка свідомо знехтувала порадами та консультаціями працівників соціальної сфери, вважаючи, що залежності не має. При цьому систематично продовжує вживати алкогольні напої, у стані сп`яніння поводиться агресивно, що має негативні наслідки для малолітніх дітей жінки. Працівниками Бобровицького ВП Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області складено адміністративний протокол за частиною 1 статті 184 КУпАП та передано його до Бобровицького районного суду. За клопотанням Бобровицької міської ради малолітніх ОСОБА_3 , 2010 р.н. та ОСОБА_2 , 2008 р.н. було влаштовано на навчання до Старобасанської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІ ступенів. ОСОБА_1 не усвідомлює наявні проблеми, не розуміє їх ризики та загрози, до порад та рекомендацій працівників соціальної сфери відноситься безвідповідально та байдуже, тривалий час не працює, зловживає алкогольними напоями, неналежним чином виконує батьківські обов`язки по відношенню до виховання малолітніх сина та доньки, що на думку позивача, є підставою для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав.

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 04 червня 2020 року відмовлено в задоволенні позову Бобровицької районної державної адміністрації в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Попереджено відповідача ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей. На орган опіки та піклування Бобровицької районної державної адміністрації покладено контроль за виконанням ОСОБА_1 батьківських обов`язків.

В апеляційній скарзі Бобровицька районна державна адміністрація просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Скаржник зазначає, що ним як у позовній заяві, так і безпосередньо під час розгляду справи на підставі відповідних документальних доказів та показів свідків підтверджено, що відповідачка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей. Так, відповідачка не працює, не має доходів для належного матеріального утримання дітей, діти систематично голодні, для них не створені належні умови для проживання, житло систематично залишається без електропостачання та відключене від газопостачання через борги, все це в сукупності негативно відображається на здоров`ї малолітніх дітей, їх фізичний розвиток. У період з моменту відкриття судового провадження у справі в грудні 2019 року і до винесення судом оскаржуваного рішення по справі відповідачка так і не працевлаштувалася, навіть під загрозою позбавлення батьківських прав не вжила заходів щодо належного виконання батьківських обов`язків, зокрема передбачених ст.180 СК України. Також скаржник звертає увагу суду на той факт, що діти проживають разом з матір`ю і бабусею, які зловживають алкогольними напоями, таким чином вони сприймають поведінку матері як адекватну, оскільки її спосіб життя для них видається нормальним, проте в даному випадку враховувати думку дітей, які ще не відчули морального дискомфорту через кепкування однолітків з приводу способу життя їх матері, є недорченим. При ухваленні рішення, на думку позивача, суд має виходити саме з інтересів дітей, а не інтересів їх батьків, надаючи останнім чергові шанси на виправлення. Відсутність піклування батьків про дітей є підставою для винесення судового рішення щодо позбавлення батьківських прав.

Своїм правом на подачу відзиву ОСОБА_1 не скористалася.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків; ОСОБА_1 не виконує свої батьківські обов`язки в повному обсязі, проте намагається це робити; що позивачем не було надано доказів, що діти не бажають проживати разом з матір`ю. Суд прийшов до висновку, що відповідачку необхідно попередити про необхідність зміни її ставлення до виконання батьківських обов`язків по відношенню до її двох дітей.

Колегія суддів погоджується із такими висновками, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 28.05.2008, та свідоцтва серії НОМЕР_2 від 25.06.2010 відповідно, виданих Відділом реєстрації актів цивільного стану Бобровицького районного управління юстиції Чернігівської області (а.с.14,15 фотокопії).

ОСОБА_1 , разом з дітьми зареєстрована та проживає в будинку її матері ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 .

Згідно із характеристикою Виконавчого комітету Бобровицької міської ради від 31.10.2019 №03-26/2015 ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, не працює, діти навчаються в Старобасанській ЗОШ -інтернаті І-ІІ ступенів, сім`я перебуває на обліку в районному центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді як така, що опинилася в складних життєвих обставинах, часто зловживає спритними напоями, долею дітей не переймається.

Орган опіки та піклування Бобровицької районної державної адміністрації Чернігівської області надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Отже, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Аналіз вищевказаних норм законодавства свідчить про те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, тому воно допускається лише в тому випадку, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Суд першої інстанції при вирішенні питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав положення вищевказаних норм законодавства взяв до уваги, всі обставин справи з`ясував та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Матеріали справи не містять беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, винної поведінки відповідачки у свідомому нехтуванні своїми обов`язками. Мати дітей бажає спілкуватися з ними, проти позбавлення її батьківських прав заперечує, намагається створити їм належні умови для проживання, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень ОСОБА_1 протягом 2019-2020 років до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувалася.

Судом також вірно враховано, що згідно із діагностуванням психоемоційного контакту учнів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проведеним практичним психологом Старобасанської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІ ступенів, діти мають емоційно близький контакт із мамою, особливо ОСОБА_3 , діти сумують за матір`ю і чекають вихідних, так як кожні вихідні їдуть додому (а.с.40).

Згідно з актом від 06.11.2019, складеним комісією Старобасанської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів Чернігівської обласної ради, за час перебування дітей в школі ОСОБА_1 відвідувала дітей, забирала їх на вихідні та канікулярні дні, щоденно телефонує, цікавиться про здоров`я та навчання дітей, підтримує зв`язок з дітьми через практичного психолога школи та фахівцем із соціальної роботи (а.с.41).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що вихованням дітей відповідачка хоч і не в повній мірі, проте займається, виходячи зі своїх здібностей і фінансових можливостей, а наявні в матеріалах цивільної справи докази не є достатніми для обґрунтованості висновку про свідоме та умисне ухилення її від виховання дітей.

Суд першої інстанції ретельно проаналізував наявні у справі докази, і з огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки матері, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що відсутні підстави для застосування до відповідачки крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав як гострої соціальної необхідності, та необхідності попередження ОСОБА_1 про необхідність зміни свого ставлення до виховання дітей.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Бобровицької районної державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 04 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови суду складений 12.08.2020.