Справа № 309/3738/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 січня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Собослой Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Балаж Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Лукачко Іван Йосипович на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 20 грудня 2016 року, ухваленого суддею Лук`янова О.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Хустської міської ради, третя особа - Хустське ДПТІ, про визнання права власності на самочинне будівництво, -

встановив:

ОСОБА_3 звернулась до Хустського районного суду з позовом до Виконавчого комітету Хустської міської ради в якому просила визнати за нею право власності наквартиру АДРЕСА_1, яка після перепланування складається з 2-х кімнат, житловою площею - 32,7кв.м., у тому числі із 1-ї кімнати, площею - 24,4кв.м., 2-ї кімнати, площею - 8,3кв.м., коридора, площею - 1,7кв.м., ванни, площею - 2,5кв.м., кухні, площею - 7,1кв.м., та веранди, площею - 6,6кв.м., тобто, загальна площа квартири складає - 50,6кв.м.

В обґрунтування позову посилається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . В 2007 році вона разом з матір`ю, на підставі рішення виконкому Хустської міської ради №453 від 30.09.1985 року, зробили з дотриманням будівельних, архітектурних, санітарних та екологічних норм добудову до квартири, а саме - добудову вхідного тамбуру, площею 6,6кв.м. В липні 2016 року вона звернулася до Хустського ДПТІ для виготовлення технічного паспорту на квартиру та оформлення права власності на добудову де зроблено відмітку: «самочинно збудована площа будинку 6,6кв.м.». 19 липня 2016 року Управлінням ДАБІ у Закарпатській області проведено перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, за результатами якої головним інспектором будівельного нагляду Управління ДАБІ у Закарпатській області складено акт №416/1007. А приписом головного інспектора Управління ДАБІ у Закарпатській області її було зобов`язано отримати правовстановлюючі документи на добудову до квартири та відповідно до акту перевірки рекомендовано звернутися до суду в порядку ст. 376 ЦПК України щодо визнання права власності на прибудову, Посилаючись на викладене просила позов задовольнити.

Рішенням Хустського районного суду від 20 грудня 2016 року позов задоволено.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Апеляційну скаргу мотивують тим, що апелянти є власниками квартири за адресою АДРЕСА_1 , тобто проживають по сусідству з позивачем та користуються спільним дворогосподарством. При цьому квартира апелянтів знаходиться на задній частині подвір`я і для проходу до неї потрібна територія, яка прилягає до квартири позивача. Незважаючи на це, позивач спорудила тамбур, внаслідок чого створила значні перешкоди у вільному доступі до квартири апелянтів. Вказують, що перепланування позивачем квартири суперечить ст. 383 ЦК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог частин 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 06.01.2015 (а.с.7, 8).

Як встановлено судом у 2007 році позивач, на підставі рішення виконкому Хустської міської ради №453 від 30.09.1985 року (а.с.16), зробила добудову до квартири, а саме - добудову вхідного тамбуру, площею 6,6кв.м.

В липні 2016 року виготовлено технічний паспорт на квартиру де зроблено відмітку: «самочинно збудована площа будинку 6,6кв.м.», яка позначена під літерою «А1» (а.с.10-12).

19 липня 2016 року Управлінням ДАБІ у Закарпатській області проведено перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, за результатами якої головним інспектором будівельного нагляду Управління ДАБІ у Закарпатській області складено акт №416/1007 (а.с.18). А приписом головного інспектора Управління ДАБІ у Закарпатській області від 19.07.2016 її було зобов`язано отримати правовстановлюючі документи на добудову до квартири (а.с.18, 19). Постановою Управління ДАБІ у Закарпатській області від 22.07.2016 №229/1007 ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 96 КУпАП (а.с.20).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його визнання відповідачем.

Однак, апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно приписів ст. 174 ЦПК України (в редакції чинній на момент вирішення справи судом) у разі визнання позову відповідачем, суд ухвалює рішення про задоволення позову лише якщо таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є співвласниками квартири за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.1992 (а.с. 49, 50) та свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.06.2007 (а.с.51).

Отже, будинок за адресою АДРЕСА_1 є двоквартирним, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , а апелянти співвласниками

АДРЕСА_2. А відтак, земельна ділянка за адресою АДРЕСА_3 , призначення якої для обслуговування вказаного будинку знаходиться у спільному користуванні позивача та апелянтів.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_2 знаходиться на задній частині подвір`я, а квартира АДРЕСА_1 - на передній частині. Доступ до АДРЕСА_2 можливий через територію, яка прилягає до квартири позивача, і саме на цій території позивачем здійснено добудову тамбуру (а.с.10, 59, 60), а отже добудова такого тамбуру створює перешкоди апелянтам, і здійснення такої добудови без їх згоди на земельній ділянці, яка знаходиться у спільному користуванні, не допускається.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Не може бути застосовано правила статті 376 ЦК України при вирішенні справ за позовами:

- про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир;

- про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди;

- про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Отже, в даному випадку самочинна прибудова є фактично переобладнанням двоквартирного будинку, порушує права інших співвласників (власників іншої квартири), та крім того є приналежністю до основної речі квартири), а отже визнання права на таку самочинну прибудову в порядку ст. 376 ЦК України є неможливим.

Вказане є підставою для відмови у задоволенні позову.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1152,60 грн., понесений останньою за подачу апеляційної скарги.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Лукачко Іван Йосипович, задовольнити.

Рішення Хустського районного суду від 20 грудня 2016 року, скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Хустської міської ради, третя особа - Хустське ДПТІ, про визнання права власності на самочинне будівництво, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 1152,60 грн., судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 31 січня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді