03.02.2020 року Першотравневий районний суд Донецької області
головуючого судді Чудопалової С.В.,
за участю секретаря Небиліченко Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Мангуш цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
15.11.2019 позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому просять визнати його таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , мотивований тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.12.2012 року , зареєстрованого в реєстрі за № 1786 ти витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний № 50258436 від 18.12.2015 ОСОБА_1 , належить 2/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 . Остання 1/2 частка зазначеного домоволодіння згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №64140958 від 22.07.2016 належить ОСОБА_2 . У зазначеному будинку зареєстровано її ОСОБА_1 , та її брата ОСОБА_3 . ОСОБА_3 29.06.1999 зареєстрували у її будинку при житті її батьки, у 2008 році він виїхав із будинку у невідомому напрямку з того часу він у її будинку не проживає. Неодноразово вона телефонувала йому та просила знятися з реєстрації у її частці будинку, однак він на її вимоги не реагує, на даний час вона втратила з ним зв*язок в зв*язку з тим, що він зловживає спиртними напоями. Факт того, що ОСОБА_3 не проживає в їх будинку більше ніж один рік без поважної причини підтверджується актом депутата Ялтинської селищної ради. Їй це потрібно для продажу частини будинку.
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечують.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суду не повідомив. Заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
26.11.2019 відкрито провадження у справі.
17.01.2020 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не надав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних обставин.
Так, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 27.12.2020, зареєстрованого в реєстрі за № 1786, та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 27.12.2012 № 32979794, спадкоємицею 2/4 части домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці державної форми власності загальною площею 1254 кв.м., є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6,7).
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 50258436 від 18.12.2015, 2/4 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_1 (а.с. 11).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 64140960 від 22.07.2016, земельна ділянка площею 0,0856 га за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 (а.с. 9).
Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав ДКП «Першотравневе бюро технічної інвентаризації» від 24.01.2012 за № 32956250, Ѕ частка, домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_2 (а.с. 10).
Відповідно до довідки голови Ялтинської селищної ради від 07.11.2019 № 2203, ОСОБА_3 , 1971 року народження, зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с. 13).
Згідно адресної картки у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , 1971 року народження та ОСОБА_1 , 1967 року народження (а.с. 14).
Згідно з актом про фактичне місце проживання від 11.11.2019, засвідченого депутатом Ялтинської селищної ради ОСОБА_4 , в присутності ОСОБА_1 - власниці житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , було виявлено, що ОСОБА_3 за даною адресою фактично не проживає з 2008 року (а.с. 15).
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійснення власником права власності.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вказаним право обґрунтовано скористався позивач, як власник спірного будинку.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Частиною 1 ст. 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.
За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до п. постанови №5 Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.
Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Отже, спір виник між позивачами і відповідачем, який є членом сім`ї власника житла. Тому суд вважає, що при вирішенні спірних відносин до застосування підлягають положення ст. 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Враховуючи викладене, зважаючи на конкретні обставини справи, а саме те, що відповідач в спірному жиловому будинку без поважних причин не проживає понад встановлений законодавством строк, що в свою чергу перешкоджає позивачам здійсненню їх права користування та розпорядження належним будинком, а тому позов підлягає задоволенню, а відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .
На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 5, 13, 81, 247 ч.2, 263-265, 280-289 ЦПК України, ст.ст. 15, 319, 391, 405 ЦК України, ст.72 ЖК УРСР, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, який його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя С.В. Чудопалова