КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер провадження №22-ц/824/3397/2020
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді - доповідача: Білич І.М.

суддів: Лапчевської О.Ф., Гуля В.В.

при секретарі: Кемському В.В.

за участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року, ухваленого під головуванням судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О.,

по цивільній справі № 761/11753/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук Олеся Миколаївна, про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя

та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук Олеся Миколаївна, про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визначення часток в спільному сумісному майні, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати за собою право власності на Ѕ частку майна, що було набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за час спільного проживання і є сумісною власністю подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 та автомобіля марки Тойота Прадо, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вказане майно набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в період шлюбу, який розірвано за рішенням суду 22 вересня 2009 року. У правовстановлюючих документах власником був вказаний ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_5 між його спадкоємцями виник спір щодо спадкового майна, у зв'язку з чим ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом про визнання права власності на Ѕ частку у спільному сумісному майні подружжя.

У травні 2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом (цивільна справа № 761/17727/16-ц), в якому просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також виділити частки співвласників у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 , визначивши, що частки її та ОСОБА_5 є рівними та складають по Ѕ частині.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 27 лютого 2015 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина, в тому числі на зазначену квартиру. До кола спадкоємців за законом належить вона, як дружина померлого, його діти від першого шлюбу: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та мати спадкодавця ОСОБА_6 .

Не дивлячись на те, що шлюб було зареєстровано 27 лютого 2015 року, вона ( ОСОБА_1 ) тривалий час перебувала з ОСОБА_5 у фактичних шлюбних стосунках, оскільки останній розірвав шлюб з своєю першою дружиною ОСОБА_3 згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 22 вересня 2009 року. В якому вказувалось, що з квітня 2009 року спадкодавець проживав однією сім'єю з ОСОБА_1 . За час перебування у фактичних шлюбних стосунках за спільні кошти ними у спірній квартирі було здійснено капітальний ремонт, у зв`язку з чим значно збільшилась її вартість, а тому на підставі ст. ст. 62, 70 СК України позивач просила визнати за нею право власності на Ѕ частину квартиру.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року цивільну справу № 761/11753/16-ц та цивільну справу № 761/17727/16-ц об`єднано в одне провадження під єдиним унікальним номером 761/11753/16-ц.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,6 кв.м., та на Ѕ частину автомобіля «Toyota Prado», 2007р. випуску, колір - чорний, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстрований Дніпропетровським МРЕВ1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 14 червня 2007р.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визначення часток в спільному сумісному майні відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, за результатом розгляду якої просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, а позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не підтвердила факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 на момент придбання спірної квартири, оскільки судовим рішенням про розірвання шлюбу було встановлено факт припинення шлюбних відносин між ними з січня 2008 року. Вважала також, що ОСОБА_3 не довела факт, що спірна квартира була придбана у тому числі за її кошти. Крім того, зазначала, що суд першої інстанції безпідставно не врахував показання свідків, які підтвердили, що в період проведення капітального ремонту в спірній квартирі вона ( ОСОБА_1 ) була зареєстрована та проживала в ній, а також приймала фінансову участь у ремонтних роботах. Скаржник також посилалася на те, що суд помилково відхилив заяву відповідачів про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_3 .

У березні 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили її відхилити за необґрунтованістю, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у ній.

Інші учасники процесу про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Арестович-Корнійчук О.М. до початку розгляду справи подали до суду заяви, щодо можливого розгляду справи за їх відсутності.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності осіб які не з`явилися у відповідності до положень ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом при розгляді справи було встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 уклали шлюб 14 грудня 1991 року.

У період шлюбу у подружжя народилися діти ( відповідачі): ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

05 червня 2007 року між ТОВ «Алмаз Мотор, Лтд» та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу № 582А/07, за яким ОСОБА_7 придбав автомобіль «Toyota Prado», 2007р. випуску, колір - чорний, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , та зареєстрував його в Дніпропетровському МРЕВ1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 14 червня 2007 року, отримавши д.н.з. НОМЕР_1 .

29 грудня 2008 року між ОСОБА_8 (продавцем) та ОСОБА_7 (покупцем) було укладено договір купівлі - продажу,відповідно до п. 1.1, 1.2. якого, продавець зобов`язується передати квартиру АДРЕСА_1 у власність покупцю, а покупець зобов`язувався прийняти квартиру і сплатити за неї обговорену грошову суму ( том 1 а.с. 13 -18).

23 січня 2009 року ОСОБА_7 зареєстрував право власності на спірну квартиру в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2009 року (справа № 2-9438/2009) шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 розірвано.

06 грудня 2014 року здійснено реєстрацію розірвання шлюбу між ОСОБА_7 і ОСОБА_3 , а 27 лютого 2015 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

27 лютого 2015 рокуОСОБА_7 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Постановою приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Арестович -Корнійчук О.М. від 12 лютого 2016 року ОСОБА_3 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтв про право власності на Ѕ частку в спільному майні подружжя.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 , наголошувала на тому, що автомобіль «Toyota Prado», 2007р. випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . та квартира АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя ( ОСОБА_7 та ОСОБА_3 ). Вказуючи при цьому на те, що вони незважаючи на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2009 року продовжували перебувати у шлюбних стосунках та вели спільне господарство з померлим до грудня 2014 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визначення часток в спільному сумісному майні, суд вказував на ненадання позивачем доказів того, що за час перебування позивача ( ОСОБА_1 ) у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 мало місце збільшення вартості майна останнього внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя. Як і не підтверджено те, що такі поліпшення відбувалися в квартирі під час перебування їх у шлюбі. Також судом не було встановлено, що до реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 позивач перебувала у фактичних шлюбних стосунках з останнім та нею були понесені будь-які фінансові витрати на проведення відновлювального ремонту у спірній квартирі.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, а саме не взяття до уваги рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2009 року в частині інформації про встановлену дату припинення шлюбних відносин ( січень 2008року) з ОСОБА_3 ; недоведеності факту належності кредитних коштів за які була придбана спірна квартира батьку ОСОБА_3 , що унеможливлює визнання їх спільними коштами подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_3 ; недоведеність мети придбання спірної квартири, яка б дозволила надати їй статус спільного майна ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , на думку колегії суддів, не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Так, у ст.60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17).

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_7 за життя не висловлював заперечень відносно того, що квартира АДРЕСА_1 або автомобіль«Toyota Prado», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , є спільною сумісною власністю подружжя ( ОСОБА_7 та ОСОБА_3 ).

Крім того, згідно п. 4.3.3. договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , купівля зазначеної в цьому договорі квартири здійснювалася за згодою дружини покупця ОСОБА_3 . Справжність її підпису на заяві про згоду на купівлю засвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В., 26 грудня 2008р., реєстр. № 8636. Тобто, на час укладення договору купівлі -продажу ОСОБА_7 не заперечував обставини перебування у шлюбних відносинах з ОСОБА_3 , отримавши відповідну згоду на розпорядження спільними коштами подружжя, що є наслідком поширення на таке майно режиму спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки, при розгляді справи про розірвання шлюбу, судом не досліджувалися обставини набуття подружжям ( ОСОБА_7 та ОСОБА_3 ) спільного майна, то колегія суддів вважає правомірними висновки суду першої інстанції в частині того, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2009 року по цивільній справі № 2-9438/2009 року не спростовуються доводи ОСОБА_3 щодо набуття спірною квартирою статусу спільного майна подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу ( в редакції на час розірвання шлюбу).

Розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване у державному органі реєстрації актів цивільного стану за заявою колишньої дружини або чоловіка. Реєстрація розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 мала місце лише 06 грудня 2014 року

Розірвання шлюбу засвідчується свідоцтвом про розірвання шлюбу зразок якого затверджує КМУ.

Не можуть бути підставою для скасування судового рішення і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині доведеності обставин її перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_7 на час прийняття рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

Так, хоча у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2009 року по цивільній справі № 2-9438/2009 і містяться посилання на те, що ОСОБА_7 з квітня 2009 року «знаходиться у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою», однак у ході розгляду справи про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності, визнання частки в спільному сумісному майні, ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів у розумінні положень ст. 81 ЦПК України щодо підтвердження свого перебування з квітня 2009 року у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_7 .

Відтак, правових підстав вважати, що жінкою з якою ОСОБА_7 перебував у фактичних шлюбних відносинах, як зазначив суд у рішенні про розірвання шлюбу була саме ОСОБА_1 , нема.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2009 року набрало чинності у жовтні 2009 року, в той час як придбання спірної квартири мало місце в грудні 2008 року-січні 2009 року, що свідчить про набуття ОСОБА_7 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 у шлюбі.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність ОСОБА_3 обставин того, що спірне майно було придбане за її спільні з ОСОБА_7 кошти, підлягають відхиленню, так як відповідні обставини в контексті даного спору доказуванню не підлягають з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17 та відсутності заперечень самого ОСОБА_7 за його життя.

.

За таких обставин, висновок суду про визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частину автомобіля «Toyota Prado», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , є обґрунтованим та таким, що відповідає матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що суд при ухваленні рішення не надав оцінки показам свідків щодо підтвердження її проживання в спірній квартирі з вересня 2011 року по вересень 2012 року під час проведення ремонтних робіт як дружини ОСОБА_7 , що виключає можливість проживання з ОСОБА_7 в якості дружини ОСОБА_3 яка постійно проживала і працювала на той час в м. Дніпропетровськ, на думку колегії суддів не спростовують висновків суду.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , з посиланням на положення ст. ст. 62, 70 СК України, ст. 370 СК України, просила суд визнати спірну квартиру АДРЕСА_1 - спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , внаслідок того, що вартість квартири суттєво збільшилась за рахунок спільних позивача ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_7 трудових і грошових затрат.

За змістом ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 27 лютого 2015р. по 29 листопада 2015р. (часу смерті ОСОБА_7 ).

Разом з тим, ОСОБА_1 не було надано суду належних і допустимих доказів того, що за час перебування її у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 мало місце збільшення вартості майна останнього внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя.

Надані ОСОБА_1 письмові докази, як на підтвердження проведення ремонтних робіт в спірній квартирі свідчать, що зазначені ремонтні роботи проводилися до укладення шлюбу з ОСОБА_7 . Крім того, вони не містять відомостей, що замовником та платником відповідних робіт, послуг та будівельних матеріалів була саме ОСОБА_1 .

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження встановлення факту проживання ОСОБА_1 однією сім'єю з власником квартири на той час, та які б свідчили про факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у фактичних шлюбних відносинах до реєстрації шлюбу між ними.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 5312/17-43/17394/17395//18-43 від 18 вересня 2018р., яка була проведена за клопотанням ОСОБА_1 , оскільки не вбачається, що в поліпшенні спірної квартири приймала участь саме ОСОБА_1 так як поліпшення відбулися поза межами перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 .

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне відхилення судом заяв відповідачів про застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_3 , то за змістом ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду від 27.06.2018 року по справі №61-/894/16-ц та від 19.02.2020 року по справі № 390/1740/18).

У матеріалах справи відсутні докази того, що право ОСОБА_3 на частку у спільному сумісному майні подружжя заперечувалося або не визнавалося ОСОБА_7 з моменту укладення договору і до часу смерті останнього. Відтак, відсутні підстави для висновку про сплив позовної давності за позовними вимогами ОСОБА_3 .

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 368,372, 374,375, 381 -384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 серпня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: