печерський районний суд міста києва
11 червня 2020 року Печерський районний суд міста Києва
суддя: Матійчук Г.О.,
секретар: Хабеця О.О.,
учасники справи:
відповідач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення суми вкладу та штрафних санкцій,
представник позивача: адвокат Ісаєнко О.В.,-
У серпні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до АТ КБ «Приватбанк», в якому просив стягнути з відповідача суму вкладу в розмірі 90 000 доларів США, відсотків за вкладом в розмірі 34 619,17 доларів США та пеню в розмірі 5 315,94 долари США.
Відповідно до довідки № 51848253 від 04.05.2014 р., виданої відповідачем, на рахунку «СТАНДАРТ» НОМЕР_1 в ПАТ КБ «Приватбанк» були розміщені грошові кошти в сумі 90 673,15 долари США. На суму вкладу нараховувались відсотки із розрахунку 9,75 % річних.
23.02.2018 року він звернувся до відповідача із запитом про надання інформації по договору вкладу, в якому одночасно виразив свою волю не продовжувати строк дії договору, як то передбачено п. 6 договору, а, починаючи з 19.03.2018 року (по закінченню його дії), повернути в повному обсязі суму вкладу та невиплачені за весь період дії договору відсотки. Втім, на свій запит отримав лише виписку, у зв`язку з чим 29.07.2019 року повторно звернувся до відповідача з аналогічними викладеними в першій заяві вимогами. Однак, відповідач не виконав його вимоги вдруге.
Враховуючи наведене, позивач вважає, що строк дії банківського договору вкладу припинився 19.03.2018 року, з урахуванням його заяви, а також, що з відповідача на його користь підлягають до стягнення відсотки в розмірі 34 619,17 доларів США, та, враховуючи прострочення виконання зобов`язань за договором, просив стягнути з відповідача пеню в сумі 5 315,94 доларів США.
В подальшому, з урахуванням наданих відповідачем відзиву, позивач уточнив свої вимоги та остаточно просив стягнути з відповідача 90 000 доларів США - суму вкладу; 25 300,10 доларів США - відсотків за договором вкладу; 129 600 грн - пені за несвоєчасне, неналежне виконання зобов`язань (а.с. 48,59).
Ухвалою від 13.09.2019 року суд відкрив провадження у справі та, з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України, вирішив її розглянути за правилами позовного (загального) провадження та призначив підготовче судове засідання на 14.11.2019 року.
10.10.2019 року відповідач направив до суду відзив, в якому не визнає позовні вимоги, зазначає, що вони є необґрунтованими та безпідставним, просив у задоволені позову відмовити.
Відповідач пояснює, що вклади перебувають у відділенні банку на території Автономної Республіки Крим, які вимушено припинили свою діяльність. Оскільки, за умовами Договору не передбачено використання карткового рахунку/карти обмеженню певним відділенням чи певною територією, позивач звернувся з вимогою повернути належні йому кошти, однак вимога відповідачем виконати не було можливості з підстав припинення діяльності відокремленого підрозділу відповідача на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя постановою Правління Національного банку України «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 6 травня 2014 року № 260. Згідно з пунктом 5 цієї постанови банкам, серед яких зазначено й ПАТ КБ «Приватбанк», визначено припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.
12.11.2019 року позивач подав відповідь на відзив, в якій частково погодився з позицією відповідача, в результаті чого уточнив і зменшив свої позовні вимоги (а.с. 48).
Ухвалою від 14.11.2019 року підготовче судове засідання закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
12.02.2020 року представник відповідача подав до суду заяву про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача - ТОВ «ФК «Фінілон».
Ухвалою від 25.03.2020 року заяву відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача - ТОВ «ФК «Фінілон» залишено без розгляду, з підстав викладених в ухвалі.
26.03.2020 року до суду надійшла заява позивача, в особі представника, в якій останній заперечив факт переведення боргу, посилаючись на його недоведеність.
В судове засідання, призначене на 11.06.2020 року сторони не з`явились. Про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.
Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутність його та позивача. Також зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Причини неявки представника відповідача суду не відома.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд розглянув справу у відсутність учасників справи в порядку заочного провадження відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи, при цьому, позивач не заперечує щодо такого порядку вирішення справи.
Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з такого.
Відповідно до пункту 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно пункту 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Статтею 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.
Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.
Діяльність відокремленого підрозділу відповідача на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя було припинено постановою Правління Національного банку України «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 6.05.2014 року № 260. Згідно з пунктом 5 цієї постанови банкам, серед яких зазначено й ПАТ КБ «Приватбанк», визначено припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.
Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492),банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).
Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і видається згідно з внутрішніми положеннями банку.
Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 року № 174, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний надати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибутковою касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі у вигляді паперового або електронного документа відповідно до законодавства, умов договору та згідно з внутрішньобанківськими правилами, правилами платіжної системи. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.
Статтею 1064 ЦК України установлено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунка за вкладом іншим особам здійснюються банком у разі пред`явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред`явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку.
Відповідно до п. 1 договору банківського вкладу поповнення вкладу не здійснюється (а.с. 13).
Згідно п. 6 договору банківського вкладу якщо по закінченню строку вкладу споживач не заявить банку про бажання забрати кошти, вклад автоматично пролонгується на той самий строк, визначений в розділі «Дані по вкладу» (зворот). Строк дії вкладу продовжується неодноразово без явки вкладника в банк.
В подальшому ОСОБА_1 було внесено на картковий рахунок № НОМЕР_1 : 20 000 доларів США - 22.07.2013 року, 10 000 доларів США - 19.08.2013 року; 30 000 доларів США - 02.09.2013 року (а.с.14, 71-76).
Суд не приймає твердження позивача, що сума вкладу становить 90 000 доларів США, оскільки вони не відповідають сумі, вказаній в договорі, і останнім не передбачалось поповнення вкладу (п. 6 договору). Суд критично оцінює довідку від 04.05.2014 року (а.с. 15), в якій зазначено, що станом на дату її видачі ОСОБА_1 має рахунки в Приватбанку, в т.ч. рахунок НОМЕР_1 , на якому обліковується 90 673,15 USD, разом з тим вказана сума узгоджується з фактом поповнення позивачем рахунку № НОМЕР_1 (а.с. 14) в 2013 році, в т.ч. на суму вкладу - 30 000 доларів США 19.03.2013 року.
19.01.2017 року ОСОБА_1 звернувся до банку з запитом про надання інформації по депозитному договору та особовому рахунку, а також повідомленням про намір не продовжувати дію договору вкладу (а.с. 44).
У відповідь на запит від 19.01.2017 року відповідач надав відповідь за №20.1.0.0/7-20170126/399 від 28.02.2017 року, що запитувана в листі інформація становить банківську таємницю і здійснити ідентифікацію запитувача інформації неможливо (а.с. 16-17).
Таким чином, суд не бере до уваги лист ОСОБА_1 від 19.01.2017 року, як повідомлення про намір не продовжувати дію договору вкладу, оскільки відповідач не ідентифікував запитувача інформації і відмовив у її наданні, відповідно й не прийняв від запитувача повідомлення про намір не продовжувати дію договору вкладу. Аналогічна ситуація з подальшими зверненнями ОСОБА_1 до банку.
Повторно позивач звернувся до банку з листом від 21.07.2017 р. (а.с. 18), на що отримав відповідь банку від 30.08.2017 року (а.с. 19), про відсутність інформації про вказаних ОСОБА_1 рахунках.
На третє звернення позивача від 23.02.2018 року (а.с. 20-21), банк надав відповідь аналогічну першій (а.с. 22-23).
На запити позивача від липня 2018 р.(а.с. 24) та від 25.07.2019 р. (а.с. 25) банк відповіді не надав. В матеріалах справи відсутні відповіді на ці запити позивача.
Відповідно до цього, суд робить висновки, що позивач заявляв про свій намір забрати кошти за вкладом та припинити дію останнього, а відповідач його не прийняв, про що свідчать листи-відповіді.
Відтак днем, з якого вважатиметься, що позивач заявив про свій намір не продовжувати дію договору є день звернення до суду з даним позовом - 22.08.2019 р. (а.с. 2).
Таким чином, строк дії договору вважається з 19.03.2013 року по 22.08.2019 року.
Представником відповідача до відзиву надано витяг з протоколу комітету управління активами і пасивами від 25.04.2017 року про зміну з 04.05.2017 року відсоткової ставки по депозитах фізичних осіб в національній та іноземній валютах. Згідно даного протоколу в Приватбанку встановлено відсоткову ставку по знов укладених та пролонгованих вкладах фізичних осіб на рівні - 0,01 %річних (рахунок «До запитання»).
Суд не приймає вказаний протокол, як доказ, оскільки спірним договором вкладу не передбачено зміну відсоткової ставки протягом його дії. Додаткових угод між сторонами з цього приводу не укладалось, а одностороння зміна умов договору суперечить вимогам ст. 525 ЦК України.
Відповідачем не виконуються зобов`язання щодо повернення банківського вкладу позивачеві.
Періодами пролонгації спірного договору, коли банк зобов`язався нараховувати та виплачувати відсотки є: 19.03.2013-19.03.2014; 19.03.2014-19.03.2015; 19.03.2015-19.03.2016; 19.03.2016-19.03.2017; 19.03.2017-19.03.2018; 19.03.2018-19.03.2019; 19.03.2019-22.08.2019.
Відсоткова ставка за договором кладу становить 9,75 % річних.
Згідно розрахунків, зроблених судом (з урахуванням встановлених в ході судового розгляду обставин, в частині суми вкладу та строків припинення дії договору) станом на 22.08.2019 р. невиплачена сума владу становить 30 000 доларів США, нараховані відсотки по договору 18 808,16 доларів США, пеня за період з 22.08.2018 по 22.08.2019 р. - 30 000 доларів США, що станом на 22.08.2019 р. за курсом НБУ еквівалентно 756 300 грн (пеня є неустойкою) і має штрафний, а не компенсаційний характер. Разом з тим, в даному випадку оскільки пеня набагато перевищує суму самого зобов`язання, суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму пені що дорівнює простроченому зобов`язанню, в гривневому еквіваленті).
Суд зауважує також, що умовами та правилами договору не передбачено, що використання карткового рахунку/картки обмежено певним відділенням чи певною територією. Отже, картковий рахунок позивача діє на всій території України.
Посилання ПАТ КБ «Приватбанк» на те, що у зв`язку з окупацією території Автономної Республіки Крим він не може перевірити інформацію щодо спірних банківських договорів не є переконливими, оскільки договір банківського вкладу був укладений безпосередньо з ПАТ КБ «Приватбанк», як юридичною особою, а не його філією (кримською або будь-якою іншою). Відтак у відповідача повинна бути наявна вся необхідна інформація за вказаним договором.
Виходячи з того, що кошти вносились позивачем в Приватбанк, що підтверджується квитанцією (а.с. 14), договір вкладу був укладений між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк», як юридичною особою, а тому припинення діяльності відділення банку на окупованій території АР Крим, не є підставою для відмови у поверненні відповідачем вкладу позивача за його вимогою.
Стороною укладеного договору банківського вкладу є ПАТ КБ «Приватбанк», отже згідно зі ст.ст. 526, 631, 651, 653, 1058,1075 ЦК України зобов`язання за договором має виконувати саме ПАТ КБ «Приватбанк», як юридична особа.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 1, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у вказаній справі майном позивача є грошові кошти.
З огляду на зазначене, власник рахунку мав легітимні очікування на видачу вкладу на його вимогу, тобто законні очікування щодо здійснення свого права власності.
Разом з тим, в порушення зазначених нормативних актів, вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», а також вимог ч.2 ст.27, ст.ст.57-59, 64 ЦПК України, ПАТ КБ «Приватбанк» не надав суду доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» не укладався зазначений договір депозитного вкладу, не відкривався рахунок за цим договором, не надходили грошові кошти до банку, як і доказів на підтвердження припинення відповідних зобов`язань у зв`язку з їх виконанням.
Посилання відповідача в своїх поясненнях (а.с. 98-100) на факт переведення боргу за депозитними договорами, в т.ч. за спірним договором, з первісного боржника - ПАТ КБ «Приватбанк» на нового боржника - ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу №б/н від 17.11.2014 р. (з урахуванням додаткової угоди до договору від 18.11.2014 р.), укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», та електронного додатку №1 (перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування) до договору про переведення боргу від 17.11.2014 р. є неспроможними з огляду на відсутність згоди кредитора про таке переведення, як то передбачено ст. 520 ЦК України.
Вказаною статтею не визначено в якій саме формі має бути виражена згода кредитора, важливим фактором є лише підтвердження її наявності.
Отримання згоди від кредитора на заміну боржника пов`язано з тим, що для кредитора має вагоме значення, хто виконуватиме зобов`язання, адже різні боржники мають різну платоспроможність, сумлінність та інші індивідуальні характеристики, що прямо впливатиме не тільки на своєчасність, а й на ймовірність виконання зобов`язання.
Отже виходячи з наведеного та враховуючи заперечення позивачем факту переведення боргу, адже банк не тільки не отримав згоду кредитора на таке переведення боргу, а й навіть не повідомив позивача про це (про що позивач зазначив у своїх запереченнях на письмові пояснення відповідача (а.с. 123-127).
Таким чином, оскільки кошти вносились позивачем у ПАТ КБ «Приватбанк», договір вкладу був укладений між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк», як юридичною особою, а тому припинення діяльності філії банку в АРК не є підставою для відмови у поверненні відповідачем вкладу позивача за його вимогою, оскільки юридична особа повинна відповідати за зобов`язаннями своїх філій.
Враховуючи встановлені судом обставини справи та виходячи з наведених положень Закону, суд дійшов висновку, що доводи позивача про невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором від 19.03.2013 року знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми банківського вкладу за договором від 19.03.2013 року в розмірі 30 000 доларів США, підлягають задоволенню.
Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.
Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.
Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.
У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.
Оскільки між сторонами зобов`язальні відносини щодо повернення вкладу припинились 22.08.2019 р. (день звернення позивача до суду) позивач має право на отримання процентів за користування його коштами за період з 19.03.2013 р. по 22.08.2019 р.
Таким чином, оскільки сума вкладу згідно договору становить 30 000 доларів США, нараховані відсотки складають 18 808,16 доларів США (30 000 х 9,75% х 2347 (кількість днів за період) : 365).
З огляду на викладене з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки в розмірі 18 808,16 доларів США. Відтак вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до п.3,4 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит)-це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Пунктом 22 частини 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Виходячи з положень вказаних норм закону, вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення.
Згідно з ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.
За змістом положень ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст. 1061 ЦК України, якими передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника.
Виходячи з вищевикладеного, враховуючи встановлені судом обставини справи суд вважає наявними підстави для часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов`язань за договором вкладу.
Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача на користь держави підлягає стягнення 9 605 грн.
Керуючись ст. ст. 551, 1064, 1066, 1074 ЦК України, ст. 12, 76, 81, 82, 141, 259, 263, 264, 265, 280-285 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» стягнення суми вкладу та штрафних санкцій - задовольнити частково.
В решті позову - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. В такому випадку рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 )
Суддя Г.О. Матійчук