Справа № 570/4959/18
провадження № 2-п/570/1/2020
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

29 січня 2020 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю представника відповідача адвоката Мушкеєва В.

позивача ОСОБА_1 ,

його представника адвоката Мазурка В.

секретаря судового засідання Кмін В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне, вул.С.Петлюри, 10) заяву відповідача про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

покликаючись на те, що відповідача належним чином не повідомлено про судові засідання і вона була позбавлена можливості довести для відому суду, що зобов`язання за розпискою повністю погашені, представник відповідача у поданій до суду 11 листопада 2019 року заяві просить скасувати заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2019 року по даній справі та призначити справу до розгляду.

У судовому засіданні представник відповідача вимоги заяви підтримав, вказав, що про наявність виконавчого провадження щодо неї відповідач ОСОБА_2 дізналася 28 жовтня 2019 року. Під час ознайомлення з матеріалами справи з`ясовано, що 18 лютого 2019 року Рівненським районним судом Рівненської області задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 84 960 грн. та судових витрат. Жодної повістки відповідач не отримувала, а підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштових відправлень їй не належить. Крім того, вважає, що борг на даний час повністю повернутий, про що надані квитанції.

Позивач та його представник вважають заяву необґрунтованою, а зазначені у ній обставини такими, що не відповідають дійсності. Оскільки судом були досліджені всі докази у справі, а відповідач та її представник не зазначили про нові докази, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, а надані то у задоволенні поданої заяви про перегляд заочного рішення просять відмовити.

Суд, заслухавши їх пояснення, дослідивши матеріали справи, прийшов до таких висновків.

Встановлено, що покликаючись на невиконання відповідачем своїх обов`язків щодо повернення позичених коштів, позивач у поданій до суду 16 жовтня 2018 року позовній заяві просить стягнути з нього грошові кошти у сумі 84 960 грн.

Судом перевірено місце реєстрації відповідача, яке співпадає з вказаним позивачем.

02 листопада 2018 року відповідач отримала позовну заяву та ухвалу про відкриття провадження на призначення справи до судового розгляду на 20 листопада 2018 року. У зв"язку з неявкою відповідача справа відкладена на 28 листопада, 17 грудня 2018 року, 28 січня, 18 лютого, 2019 року. На останє судове засідання виклик відповідач отримала 30 січня 2019 року через "PONY EXPRESS".

18 лютого 2019 року винесене заочне рішення, яким позовна заява задоволена повністю та ухвалено стягнути з відповідачів на користь позивача боргу розмірі 84 960 грн. 00 коп., вирішено питання судового збору.

Рішення відповідачем отримане 29 березня 2019 року.

Глава 8 ЦПК України регламентує порядок постановлення заочного рішення. Зазначеними нормами ЦПК України суд керувався при розгляді цивільної справи. Згідно з ч.1 ст.284 8ПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Поряд із цим відповідачем не зазначаються та не подаються докази. Лише сукупність вказаних підстав можуть слугувати підставою для скасування заочного рішення.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Однією з засад цивільного судочинства згідно п.11 ч.3 ст.2 ЦПК України є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, повязаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132).

Разом з тим, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Z. Та інші проти Сполученого Королівства» (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі «ОСОБА_5 Ганс-Адам II проти Німеччині» (п. 45).

Вказане свідчить про те, що будь-які твердження відповідача про необізнаність з розглядом справи є неспроможними, адже не лише про зміст позовних вимог, але й про хід судового розгляду відповідач достеменно знав, оскільки отримував копію заяви з додатками, ухвали суду, судові повістки та рішення, що підтверджується поштовими повідомленнями, які містяться в матеріалах справи. У суду немає даних про те, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин, жодних доказів поважності відсутності не представив. За таких обставин, суд вважає, що у даному випадку неявка відповідача в судове засідання була з неповажних причин. Крім того, нею не долучено до заяви про перегляд заочного рішення жодного доказу, якими вона обґрунтовує свої заперечення ні при зверненні до суду, ні у судовому засіданні. Посилання відповідача щодо невірного застосування судом при ухвалені рішення норм матеріального права не приймаються до уваги, оскільки такі дії являються прерогативою суду апеляційної інстанції.

Таким чином, підстав для скасування заочного рішення немає, тому заяву відповідача про перегляд заочного рішення слід залишити без задоволення, що не позбавляє його права на оскарження вказаного рішення суду у загальному порядку. Відповідно до ч.4 ст.287 ЦПК України заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ч.1 ст.353 ЦПК України не передбачено оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду такої ухвали. Відповідно до п.4 ч.5 ст.357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Згідно з ч.2 ст.353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. Разом з тим, враховуючи вимоги ст.6 Конвенції прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на справедливий суд, позбавлення за даних обставин права на апеляційне оскарження є фактично порушенням принципів рівності всіх перед законом і судом та доступу до правосуддя.

На підставі наведеного, керуючись ст.287 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

відмовити у задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом відповідача про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

Ухвала оскарженню не підлягає.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Повне судове рішення виготовлене 31 січня 2020 року.

Суддя: Кушнір Н.В.