Дата документу 11.08.2020 Справа № 0810/384/2012
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №0810/384/2012 Головуючий у 1 інстанції: Сакоян Д.І.
Провадження № 22-ц/807/2079/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» серпня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорізьке обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 27 березня 2020 року у справі за заявою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Запорізький районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про видачу дублікатів виконавчих листів, поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання,

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 19 червня 2012 року позов ПАТ «Державний ощадний банк» до ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь філії Запорізьке обласне управління ПАТ «Ощадбанк» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 157 801,82 грн., вирішено питання про судові витрати.

В січні 2020 року АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду з заявою про видачу дублікатів виконавчих листів, поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Запорізький районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

В обґрунтування вимог зазначило, що виконавчі листи були видані 25 липня 2012 року та пред`явлені на виконання до Відділу державної виконавчої служби Запорізького районного відділу управління юстиції.

Оскільки жодної інформації щодо стану виконавчих проваджень на адресу стягувача не надходило, до відділу виконавчої служби неодноразово направлялись відповідні запити від 06 серпня 2014 року, від 26 червня 2015 року, від 12 листопада 2015 року, від 09 жовтня 2017 року, скарга на бездіяльність державного виконавця від 29 липня 2016 року.

У відповідності до листа старшого державного виконавця Запорізького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Швакової А.А. №24929/6 від 22 жовтня 2019 року виконавчі документи повернуті стягувачу 26 червня 2013 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

В результаті проведення перевірки книг вхідної документації за період з 26 червня 2013 року по день звернення із заявою встановлено, що виконавчі документи на адресу стягувача не надходили.

На підставі зазначеного просило видати АТ «Державний ощадний банк» в особі філії Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» дублікат виконавчого листа 0810/384/2012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорізьке обласне управління заборгованості за кредитним договором №2927 від 30 вересня 2008 року в сумі 157 801,82 грн., дублікат виконавчого листа 0810/384/2012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорізьке обласне управління судовий збір в сумі 1578,02 грн.; поновити строк для пред`явлення до виконання виконавчих листів,

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 27 березня 2020 року заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорізьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що ЦПК України не надає права відмовити в задоволенні заяви про видачу дубліката виконавчого документа з мотивів її необґрунтованості та не зобов`язує стягувача наводити причини втрати виконавчого документа, видача дубліката виконавчого документа не порушує прав боржника, просило скасувати ухвалу суду та прийняти нову постанову про задоволення заяви.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що у 2013 році виконавчі листи були повернуті за заявою стягувача, а тому стягувач ще у 2013 році був обізнаний про нездійснення виконавчих дій, стягувач звернувся до суду поза межами встановленого строку, поважність причин пропуску строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання не доведена.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Матеріалами справи підтверджено, що заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 19 червня 2012 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь філії Запорізьке обласне управління ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 157801,82 грн., а також судовий збір у сумі 1578,02 грн. (а.с.65-66).

Супровідним листом вих. № 6111/0810/384/2012 від 26 липня 2012 року на адресу позивача направлено копію рішення та виконавчі листи (а.с.70).

Судом першої інстанції встановлено, що виконавчі листи були пред`явлені до виконання стягувачем - ПАТ «Ощадбанк» .

06 грудня 2012 року державним виконавцем відділу Запорізького районного відділу державної виконавчої служби було відкрито виконавчі провадження № 35520828 та № 35520735.

26 червня 2013 року за письмовою заявою ПАТ «Ощадбанк» державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві згідно з п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України « Про виконавче провадження» (а.с.97,99-101).

На звернення представника банку від 09 жовтня 2019 року листом № 24929/6 від 22 жовтня 2019 року старший державний виконавець Запорізького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Швакова А.А. повідомила АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорізьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» про те, що виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорізьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» заборгованості у виконавчих провадженнях № 35520735 та № 35520828 повернуто за п. 1 ч. 1 ст. 47 за письмовою заявою стягувача, постанови винесені 26 червня 2013 року (а.с. 86).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент видачі виконавчих документів) строк звернення виконавчого документа до виконання становив один рік.

Відповідно до підпункту 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 44 - 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19) зроблено висновок, що «стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина шоста статті 12 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частина перша статті 433 ЦПК України; близький за змістом припис відображений у частині першій статті 329 ГПК України). Відповідно до підпункту 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів: у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання (аналогічний припис відображений у підпункті 19.4 пункту 1 розділу «Перехідні положення» ГПК України). Якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про вдачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви».

Згідно з частиною першою статті 433 ЦПК України, у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у заяві доказів. Зокрема, поважними можна визнати ті причини, які не залежали від волі стягувача.

Суд не може безпідставно поновити строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки це порушує гарантоване право на справедливий суд.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Встановивши, що виконавчі листи заявнику були повернуті 26 червня 2013 року, строк повторного пред`явлення до виконання закінчився 26 червня 2014 року (а.с.99-101), а з заявою про видачу їх дублікатів банк звернувся у в січні 2020 року, тобто більш ніж через п`ять років після закінчення строку повторного пред`явлення, при цьому не надав достовірних та беззаперечних доказів втрати оригіналів виконавчих документів і поважних причин пропуску пред`явлення їх до виконання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви банку у повному обсязі.

В матеріалах справи знаходяться листи, які надсилались стягувачем на адресу виконавчої служби вже після закінчення строку пред`явлення виконавчих листів до виконання 26 червня 2014 року, а саме: від: 06 серпня 2014 року, 26 червня 2015 року, з проханням повідомити про хід виконавчого провадження, проте суду не надано відповідей, отриманих стягувачем на зазначені запити.

Також заявником надано аналогічний за змістом запит від 12 листопада 2015 року, адресований начальнику відділу державної виконавчої служби Запорізького районного управління юстиції, копію скарги представника банку на бездіяльність державного виконавця у виконавчих провадженнях № 35520735 та № 35520828, проте докази направлення даного запиту та даної скарги адресатам матеріали справи не містять та заявником не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Бездіяльність державного виконавця та начальника відділу державної виконавчої служби Запорізького районного управління юстиції заявником не оскаржувалась в установленому законом порядку.

За приписами ст.ст.370-371 ЦПК України в редакції, діючій на час ухвалення рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорізьке обласне управління заборгованості за кредитним договором, та за аналогічними за змістом положеннями ст..433 ЦПК України в діючої редакції, стягувач має право звернутись до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про отримання дублікату виконавчого листа замість втраченого та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Отже, у період строку, протягом якого виконавча служба повинна була виконати судове рішення, а також протягом майже 5 років після їх закінчення, банком не вчинено жодних активних дій щодо розшуку виконавчого листа, отримання його дублікату, повторного пред`явлення до примусового виконання.

Пасивна позиція стягувача на протязі близько 5 років, а саме те, що ним не були вжиті жодні заходи в ході виконання рішення суду, вказують на те, що він не вживав активних дій з реалізації своїх прав стягувача у виконавчому провадженні.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що впродовж тривалого періоду часу Банк байдуже ставився до своїх процесуальних прав і обов`язків як сторони виконавчого провадження, не сумлінно користувався усіма наданими йому правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Заявник, подаючи заяву про поновлення строку на пред`явлення виконавчих документів до виконання, не дотримався вимог національного законодавства в частині надання відповідних, належних доказів.

Доводи апеляційної скарги, не спростовують факту відсутності активних дій стягувача у здійсненні контролю за примусовим виконанням рішення і взагалі не вказують на будь-які поважні причини тривалої бездіяльності банку.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність права суду відмовити в задоволенні заяви про видачу дубліката виконавчого документа з мотивів її необґрунтованості не заслуговує на увагу, оскільки підставою для відмови є недоведеність поважності причин пропуску встановленого строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорізьке обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 27 березня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 серпня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова