Справа № 188/1646/19
Провадження № 2/188/83/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Бурди П.О.,

при секретарі судового засідання Хандрига Л.І.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , про звільнення від сплати боргу по аліментам,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 (далі - третя особа), про припинення стягнення аліментів.

В обгрунтування позову позивач зазначає, що за рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 19.11.2001 з нього стягнуто аліменти на утримання трьох дітей у розмірі 50 % його заробітку (доходу). Діти досягли повноліття, але у позивача перед відповідачем залишився борг по сплаті аліментів на її користь. Відповідач відмовилася подавати до Петропавлівського відділу державної виконавчої служби заяву про відсутність у позивача перед нею боргу.

Позивач вказує, що станом на 01.03.2013 у нього була відсутня заборгованість по сплаті аліментів згідно з розпискою відповідача в зв`язку з тим, що діти проживали разом з ним та знаходились на його повному утриманні.

Позивач стверджує, що з березня 2013 донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 переїхали до відповідача, але він продовжив надавати по можливості матеріальну допомогу на їхнє утримання. В період літніх канікул 2014-2016 років син ОСОБА_5 постійно проживав разом з позивачем і знаходився на його повному утриманні.

Позивач зазначає, що 22.01.2014 він потрапив у дорожньо-транспортну пригоду внаслідок винних дій іншої особи, в результаті чого отримав тілесні пошкодження і перебував на стаціонарному лікуванні в період з 22.01.2014 по 14.02.2014, з яких до 08.02.2014 в реанімаційному відділенні та переніс оперативне втручання, потім продовжив лікування амбулаторно під постійним наглядом травматолога, проходив курси лікувальної фізкультури та за медичними показаннями не мав змоги працювати в цей період, а відповідно і не міг отримувати дохід, з якого можливо було б утримувати аліменти на дітей. Після річного лікування він змушений був повторно пройти оперативне втручання, в період з 30.03.2015 по 03.04.2015 перебував на стаціонарному лікуванні. Він так і не відновився, про що свідчить встановлення йому інвалідності в червні 2017року, що пов`язане із тілесними пошкодженнями, отриманими в результаті ДТП в 2014 році. На його лікування надавала кошти його дружина. В червні 2017 року син сторін ОСОБА_5 перебрався до позивача і проживав з ним до листопада 2019 року, коли сина було призвано на строкову службу в Збройних Силах України.Після встановлення позивачу групи інвалідності він вимушений продовжити лікуватися, що вимагає значних коштів. За станом здоров`я він не може здійснювати трудову діяльність та відповідно отримувати стабільний дохід, що надало б йому змогу погасити борг по аліментам.

Позивач, посилаючись на ст. ст. 179, 180, 181, 182, 188, 191, 192, 194, 195, 197 Сімейного Кодексу України, ст. 34 Цивільного кодексу України, просить суд:

звільнити його від сплати боргу по аліментам за виконавчим листом, виданим на підставі рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 19.11.2001 у справі № 2-839/2001 про стягнення на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей: сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 50 % з усіх видів заробітку;

відкликати без виконання виконавчий лист, виданий на підставі рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 19.11.2001 у справі № 2-839/2001 про стягнення на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей: сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 50 % з усіх видів заробітку (а.с.1-3, 46-50).

Ухвалою суду від 27.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач надала відзив, у якому позов не визнала, вказала, що позивач рішення суду про стягнення з нього аліментів виконував нерегулярно, борги із сплати аліментів були постійно. Діти проживали разом з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 та навчалися в Лозовській ЗОШІ-ІІІ ступенів, а саме:

ОСОБА_6 з 01.09.2005 по 25.06.2007;

ОСОБА_4 з 01.09.2005 по 11.05.2012;

ОСОБА_3 з 01.09.2008 по 23.06.2017 і навчалися у Лозівській середній школі.

Відповідач вважає, що перебування дитини у позивача в період літніх канікул не звільняє його від обов`язку сплачувати аліменти, які йому були встановлені судовим рішенням.

Стосовно заборгованості по сплаті аліментів станом на 01 березня 2013 року відповідач повідомила, що заборгованість на зазначену дату була, але позивач звернувся до неї з проханням написати розписку про відсутність заборгованості, пославшись на дуже скрутне становище і відсутність грошей на виплату заборгованості, і пообіцявши, в свою чергу, написати заяву у держаного виконавця, що він зобов`язується виплатити певну грошову суму донці ОСОБА_4 , і що він в подальшому буде своєчасно виплачувати аліменти на утримання сина ОСОБА_5 до досягнення ним повноліття.

Відповідач повірила йому і в присутності державного виконавця написала розписку про відсутність заборгованості по сплаті аліментів станом на 01 березня 2013 року, проте позивач не написав розписку і продовжував не сплачувати аліменти, у зв`язку з чим за період з квітня 2013 року по листопад 2017 року виникла заборгованість в розмірі 70721,11 грн.

Відповідач звертає увагу суду на ту обставину, що на момент отримання позивачем тілесних ушкоджень внаслідок ДТП 22.01.2014 вже існувала заборгованість за 10 місяців з квітня 2013 по січень 2014 року. Позивач отримує пенсію по інвалідності з червня 2017 року. На думку відповідача, встановлення позивачу III групи інвалідності за загальним захворюванням, за якою він залишається працездатним, не є належним доказом захворювання на тяжку хворобу та підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами у розумінні ч.2 статті 197 СК України. Крім того, позивачем не надано доказів щодо понесених ним витрат на лікування у зв`язку з встановленим діагнозом. Відповідач стверджує, що їй достеменно відомо, що позивач займається торгівлею м`ясом на ринку у м. Дніпро і це є його основним доходом, про який він не вказав у своїй позовній заяві, пославшись лише на те, що отримує пенсію по інвалідності та знаходиться на утриманні своєї цивільної дружини (а.с.21-27, 69-73).

Третя особа письмових пояснень на позов не надав.

В судовому засіданні позивач позов підтримав.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що позивач не надав доказів неспроможності виплатити борг по аліментам, є працездатним, отримав кошти за судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої ДТП, має інші доходи.

Третя особа в судовому засіданні просив у позові відмовити.

Вислухавши заяви по суті сторін, третьої особи, встановивши обставини справи і правовідносини, які їм відповідають, перевіривши обставини справи наданими сторонами доказами, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3).

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч.1).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4).

Судом встановлено, що рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 19.11.2001 по справі № 2-839/2001 було ухвалено стягувати на користь відповідача ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей : сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 50 % з усіх видів заробітку позивача ОСОБА_1 . За цим рішення судом було видано виконавчий лист, що перебуває на виконанні у Петропавлівському районному відділі державної виконавчої служби, копія якого додана до позову (а.с.6) .

16.04.2008 року стягнення аліментів на сина ОСОБА_5 було припинено в зв`язку з досягненням ним повноліття, ІНФОРМАЦІЯ_4 припинено на доньку ОСОБА_4 в зв`язку з досягненням нею повноліття, а ІНФОРМАЦІЯ_5 на сина ОСОБА_5 також через досягнення ним повноліття.

Однак, на час припинення стягнення аліментів станом на 29.11.2017 за позивачем утворилася заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 70721,31 гривні, що підтверджується наданою позивачем копією розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного головним державним виконавцем Петропавлівського районного відділу державної виконавчої служби Бондаренко (а.с.7). З цього розрахунку вбачається, що станом на 01.03.2013 заборгованість відсутня згідно з розпискою стягувача, тобто відповідача у цій справі. Заборгованість нарахована на користь відповідача з квітня 2013 року на утримання доньки ОСОБА_4 до 12.07.2013 та на утримання сина ОСОБА_5 до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В період виникнення боргу син сторін ОСОБА_3 з 01.09.2008 по 23.06.2017 проживав з відповідачем і навчався у Лозівській загальноосвітній школі, що підтверджено доданою до відзиву копіями довідки цієї навчальної установи (а.с.79) та акту обстеження, складеного депутатом та в.о. голови Лозівської сільської ради в присутності двох свідків (а.с.78).

22.01.2014 позивач отримав тілесне ушкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини іншої особи ОСОБА_12 , який за дії, що спричинили ушкодження здоров`я позивача, був засуджений вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12.05.2014 по справі № 188/620/14-к за ч.2 ст.286 КК України до кримінального покарання.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23.06.2015 по справі №2/188/219/2015 стягнуто з приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь позивача відшкодування витрат на його лікування в розмірі 16532 грн; відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої пошкодженням належного йому автомобіля внаслідок ДТП, в розмірі 18547,75 грн; витрати на послуги спеціаліста авто-товарознавця в розмірі 1300 грн; відшкодування моральної шкоди в розмірі 826,60 грн, про що позивачем додано до зміненого позову копію рішення суду (а.с.59-62). З копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.12.2017 вбачається, що до виконання звернутий виконавчий лист у справі № 188/697/17, виданий Петропавлівським районним судом Дніпропетровської області 04.12.2017, про стягнення на користь позивача з ОСОБА_12 116379,76 грн (а.с.63). Позивачем не надано суду жодних доказів стосовно невиконання цих судових рішень.

Позивач з 22.01.2014 проходив лікування отриманого внаслідок ДТП тілесного ушкодження, в тому числі в умовах стаціонару, яке включало і оперативне втручання, що підтверджено позивачем копіями виписок з історії хвороби, доданих до зміненого позову (а.с.51-56).

Позивачем також надано суду копію довідки МСЕК серії 12 ААБ № 022010 від 19.09.2018, якою йому повторно встановлена третя група інвалідності від загального захворювання до 01.07.2020, у якій зазначено висновок про умови і характер праці : легка фізична праця (а.с.58). У позовній заяві позивач вказав, що вперше інвалідність йому була встановлена у червні 2017.

Позивач отримує пенсію по інвалідності, розмір якої на кінець 2019 року становив 1564 грн, і з якої утримувалася протягом листопада-грудня 2019 року заборгованість по аліментам (а.с.57).

Станом на день ушкодження здоров`я позивача 22.01.2014 заборгованість позивача по аліментам, вказана у розрахунку головного державного виконавця Петропавлівського районного відділу державної виконавчої служби Бондаренко (а.с.7) складала 12369,81 грн.

Станом на час встановлення позивачу третьої групи інвалідності червень 2017 року ця заборгованість досягла 60177,48 грн. Однак, і після цього позивач не погашав заборгованість і вона продовжувала зростати до листопада 2017 року. Також позивач не звертався до суду в період з 22.01.2014 до червня 2017 року з позовом про припинення стягнення аліментів та звільнення його від сплати заборгованості за аліментами у зв`язку з тяжкою хворобою, в той же час подавав позови про відшкодування шкоди, завданої його здоров`ю та майну.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу (далі - СК) України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України).

Згідно з ч.2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

На підставі аналізу наданих сторонами належних та допустимих доказів суд дійшов висновку, що позивач хоч і отримав 22.01.2014 внаслідок ДТП тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент його заподіяння, але в результаті пройденого лікування його здоров`я і працездатність частково відновлені, він з червня 2017 року отримує пенсію по інвалідності, може знайти собі роботу відповідно до медичних рекомендацій, а саме: легку фізичну працю, матеріальна та моральна шкода, завдана його здоров`ю тілесним ушкодженням внаслідок ДТП, за рішеннями судів відшкодована з інших осіб.

Суд вважає, що на час звернення до суду і судового розгляду у позивача відсутні як тяжка хвороба, так і інші обставини, що мають істотне значення для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами. На думку суду, ця заборгованість, яка утворилася частково як до отримання позивачем тілесного ушкодження внаслідок ДТП, так і після встановлення йому третьої групи інвалідності, виникла не у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення, а спричинена умисними діями позивача по ухиленню від сплати аліментів, що підтверджується ставленням його дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до нього під час судового розгляду, коли вони не бажали підтримати його позовні вимоги.

Відповідно до п. 22 постанови пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства і стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року суд, у випадках передбачених СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від заборгованості по аліментам. З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Аналогічну позицію виклав і Верховний Суд у постановах від 11 21.11.2018 у справі №343/860 та від 01.08.2018 у справі №344/12158/16-ц.

Суд виходить з необхідності забезпечення рівності не тільки прав, але й обов`язків батьків з догляду та матеріального забезпечення власної дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Під час вирішення будь яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей (ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України).

При вирішенні спору суд керується положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Дитина має право розраховувати на повноцінне дитинство. Інтереси дитини підлягають переважному захисту у разі співставлення з правами та законними інтересами відповідача.

Виходячи з інтересів дітей позивача, право яких на забезпечення достатнього матеріального рівня їх життя було порушене позивачем внаслідок його систематичного ухилення від сплати аліментів на їх утримання, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Така позиція суду відповідає змісту параграфу 1 статті 6 Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ, як джерело права.

У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що параграф 1 статті 6 не можна розуміти як такий, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) ЄСПЛ зазначив, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін.

Встановивши зазначені обставини справи і правовідносини, які їм відповідають, суд дійшов висновку, що позивач не доказав наявність фактичних і правових підстав для задоволення його позову, отже позов є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, ч.1 ст. 3, ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.7, 180, 181, 197 СК України, керуючись статтями 4, 12, 13, 76-82, 141, 176, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 , який проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомий,третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий, про звільнення від сплати боргу по аліментам відмовити.

Судові витрати позивача залишити на ньому.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення буде складено протягом десяти днів.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені для апеляційного оскарження, продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя П. О. Бурда