Провадження № 22-ц/812/157/20 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 січня 2020 року м. Миколаїв Справа № 490/11202/16-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

її представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складений 15 квітня 2019 року, за позовом Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» (далі - АТ «АЛЬФА-БАНК», Банк) до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

16 листопада 2016 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке в подальшому змінило назву на АТ «АЛЬФА-БАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки.

Позивач вказував, що 29 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство), (яке в 2009 році змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») та ОСОБА_4 , було укладено договір про іпотечний борг № 953-04/07, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати боржнику кредит у сумі 90 000,00 дол. США, а боржник зобов`язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування кредитом в сумі, строки та на умовах, що передбачені вказаним договором.

29 серпня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 (далі - Іпотекодавець) був укладений Іпотечний Договір з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 у якості забезпечення виконання за вказаним Договором про іпотечний борг.

Відповідно до п. 3.1.9 умов Іпотечного договору, Банк має право задовольняти свої вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки в порядку, передбаченому законом та розділом 5 цього Договору.

Банк (кредитор) свої зобов`язанні за договором про іпотечний кредит виконав, в свою чергу, боржник взяті на себе зобов`язання виконував в не в повному обсязі, в результаті чого утворилась заборгованість.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено Договір відступлення прав вимоги, в тому числі і за вказаними договорами.

У зв`язку з викладеним, ПАТ «Альфа-Банк» просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 29 вересня 2016 року становить 77 287,03 дол. США, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2019 року позов задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеною суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій згідно Закону України «Про виконавче провадження» - в рахунок погашення заборгованості у розмірі 77 287,03 дол. США за кредитним договором № 953-04/07 від 29 серпня 2007 року, укладеним між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_4 , яка складається з заборгованості за кредитом 60 627,54 дол. США, заборгованості за відсотками 16 659,49 дол. США. Стягнуто на користь ПАТ «Альфа-Банк» з ОСОБА_2 29 713,47 грн. судового збору.

Задовольняючи позов місцевий суд виходив з того, що позичальник зобов`язання, передбачене Договором про іпотечний борг від 29 серпня 2007 року, належним чином та у встановлений договором строк не виконав, а тому слід звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 оскаржила його шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на порушення судом норм процесуального закону та неправильне застосування норм матеріального права, просила суд скасувати оскаржене рішення та ухвалити у справі нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що позивачем не доведено факту відступлення права вимоги за Договором про іпотечний борг № 953-04/07 від 29 серпня 2007 року від Закритого акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») до позивача у визначеному позивачем розмірі та взагалі факт отримання ОСОБА_4 кредитних коштів у визначеному кредитним договором розмірі.

Так, відступлення прав вимоги відбувається лише за умови належного оформлення сторонами (підписання та скріплення печатками сторін) Реєстру Позичальників, що є Додатком № 1 до Договору відступлення. Наявний в матеріалах справи Витяг з Додатку № 1 до Договору відступлення не відповідає наведеним вище вимогам Договору та не містить підписів та печаток сторін Договору у зв`язку із чим є обґрунтовані підстави вважати цей документ неналежним доказом підтвердження обставин, на які посилається позивач.

Не виконано сторонами цього договору й вимог ст. 517 ЦК України щодо підписання додатків до договору та надання відповідних документів.

Крім того, з розрахунку заборгованості по кредитному договору доданого позивачем до позову, взагалі неможливо встановити, яка саме загальна сума вимоги була відступлена, як вона виникла, як нараховувалася та чи взагалі обліковувалася в облікових системах банків та чи дотримано при її формуванні умови кредитного договору.

Складений позивачем розрахунок заборгованості взагалі не є підтвердженням здійснення банківських операцій та їх обліку в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV, до того ж він починається лише 17 грудня 2012 року, хоча датою укладення кредитного договору є 29 серпня 2007 року та саме з цієї дати і повинен був початися облік операцій по рахункам позичальника.

Відповідач також вказувала про відсутність у кредиторів дозволу на здійснення валютних операцій з надання коштів в іноземній валюті у позику, а також на те, що в провадженні Центрального районного суду знаходиться справа за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за цим же Кредитним договором № 953-04/07 від 29 серпня 2007 року, яка станом на 25 травня 2015 року становить 1 423 492 грн. 12 коп. та ряд інших процесуальних порушень допущених районним судом під час розгляду даної справи судом першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «АЛЬФА-БАНК» доводи апеляційної скарги не визнало, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просило апеляційну скаргу відхилити та залишити без змін оскаржене судове рішення.

Доводи відзиву обґрунтовано тим, що відповідно до листа № 13-210/7871-22612 від 07 грудня 2009 року Національного Банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Таким чином, операції з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребують індивідуальної ліцензії.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено Договір про передачу прав за договорами забезпечення, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» набуло права звернення стягнення на заставлене майно у відповідності до договорів забезпечення.

Під час підписання договору переуступки, борг по кредитному договору складав 60 627,54 дол. США по тілу кредиту. Останній платіж здійснений відповідачем 03 жовтня 2014 року, станом на 19 січня 2018 року жодного платежу з 2014 року зроблено не було.

В матеріалах справи знаходиться розрахунок боргу, в якому зазначена сума заборгованості станом на 29 вересня 2016 року, а також зафіксовані суми оплати, які проводилися боржником.

Звернення до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом щодо стягнення з ОСОБА_4 заборгованості, не пов`язує з припиненням зобов`язання за договором іпотеки, оскільки позичальник умов кредитного договору не виконав.

Третя особа ОСОБА_4 правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 29 серпня 2007 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_4 було укладено Договір про іпотечний борг №953-04/07, відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 90 000,00 дол. США. За користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 13% річних. Кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним - не пізніше 26 серпня 2027 року.

Відповідно до п. 5.2.1 умов Договору, позичальник зобов`язується використати кредит за цільовим призначенням і погасити заборгованість по кредиту та процентах перед Банком відповідно до розробленого графіку погашення.

14 січня 2008 року між сторонами був укладений Договір № 021-04/08 про внесення змін до Договору про іпотечний борг № 953-04/07 від 29 серпня 2007 року, відповідно до якого сторони внесли зміни до п. 3.3 Кредитного договору.

На забезпечення виконання зазначеного договору 29 серпня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 (далі - Іпотекодавець) був укладений Іпотечний Договір з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого предметом іпотеки є квартира, трикімнатна АДРЕСА_1 , загальною площею 69,0 кв.м., житлова площа 46,3 кв.м.

Дотепер відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, за розрахунком наданим позивачем, станом на 29 вересня 2016 р., заборгованість за договором становить 77 287,03 дол. США, з якої: заборгованість за кредитом - 60 627,54 дол. США, заборгованість по відсотках - 16 659,49 дол. США.

На адресу сторін позивачем надсилалася вимога 03 листопада 2016 року, відповідно до якої Банк вимагав від Позичальника та відповідача у тридцятиденний строк сплатити заборгованість по кредиту, відсотках за користування кредитом та нараховану неустойку в загальній сумі 89 904,48 дол. США, та повідомлено щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте ця вимога була залишена без відповіді, тобто вимоги ПАТ «Альфа-Банк» ні позичальник за кредитним договором, ні відповідач не виконали.

Задовольняючи позовні вимоги у справі яка розглядається, суд виходив із того, що позичальник за кредитним договором ОСОБА_4 допустив неналежне виконання його умов щодо повернення кредиту, в 2012 мало місце перехід прав та обов`язків кредитора в особі ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ПАТ «Альфа-Банк» у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству України та останній кредитор, правомірно ставить питання про звернення стягнення в рахунок заборгованості за кредитом в межах відступлених йому вимог на предмет іпотеки.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Пунктом 1 ч.1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За змістом ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено Договір відступлення прав вимоги за договором кредиту та договір про передачу прав за договорами забезпечення, відповідно до якого до ПАТ «Альфа-Банк» перейшло право вимоги за договором іпотеки № 953-04/07 від 29 серпня 2007 року.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора, а за договором іпотеки в частині іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Підпунктом 3.1.19 пункту 3.1 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором.

Розділом 5 договору передбачено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізації. Відповідно до п. 5.2 цього договору звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання спору відповідно до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, у Договорі іпотеки зазначено, що за рахунок майна іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, процентами, штрафними санкціями та відшкодуванням збитків, які виникли у зв`язку із простроченням виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором, витратами, пов`язаними зі зверненням стягнення на майно, та іншими витратами, обумовленими виконанням умов цього договору.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог посилалася на те, що позивачем не доведено відповідними доказами право вимоги за договором іпотеки та розмір заборгованості позичальника за кредитним договором.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Аналогічні положення були передбачені у відповідних ст. 57 та ч. 3 ст. 60 ЦПК України, в редакції, що діяла на час звернення позивача до суду.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено ОСОБА_4 є боржником за кредитним договором № 953-04/07 від 29 серпня 2007 року та за ним рахується заборгованість за вказаним кредитним договором.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням сукупності досліджених матеріалів справи та доводів відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що АТ «АЛЬФА-БАНК» має право вимоги іпотекодердателя до іпотекодавця - ОСОБА_2 в межах зобов`язання, яке було передано за договором відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано достатньо доказів отримання права вимоги за кредитним договором, оскільки до позовної заяви додано лише витяг з додатку до договору про боржника, який не може бути доказом переходу права вимоги від ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до позивача та розміру його заборгованості перед ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та позивачем, оскільки зазначений витяг складений самим позивачем та завірений його печаткою, правильно не прийняті до уваги судом першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Отже при зверненні до суду з позовними вимогами саме позивач визначає підстави позову та надає докази на підтвердження цих обставин. ПАТ «Альфа-Банк», обґрунтовуючи позовні вимоги надало до районного суду відповідні докази, зокрема договір про відступлення права вимоги та договір про передачу прав за договором забезпечення від 17 грудня 2012 року та витяги з додатків до цих договорів.

Зазначені докази були надані в копіях, які завірені представником позивача, зокрема містять його підпис та печатку юридичної особи, що не суперечить приписам ч. 5 ст. 95 ЦПК України.

Крім того, до суду апеляційної інстанції представником позивача була надана для огляду копія договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17 грудня 2012 року з додатками, яка посвідчена нотаріусом. Будь-яких розбіжностей копії цього договору та виписки з додатку, що містяться в матеріалах справи, з оглянутою апеляційним судом копією, не містять.

Відповідач, ставлячи під сумнів відповідність наданих копій оригіналам документів, вважає, що вимоги позивача повинні бути підтверджені тільки Актом прийому-передачі документації за Кредитним договором, відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України, за формою наведеною у Додатку № 3, який також повинен бути обов`язково підписаний Сторонами Договору відступлення, згідно умов п. 8.6 та 8.7 Договору.

Між тим, ОСОБА_2 , як відповідач, який заперечує позовні вимоги, не надала будь-яких доказів за правилами ст.ст. 76-81 ЦПК України на спростування наявності у ОСОБА_4 боргових зобов`язань, незаконності укладеного договору прав вимоги щодо кредитного договору та прав позивача як кредитора, що за наведеними цивільно-процесуальними нормами є її обов`язком.

Доводи апеляційної скарги про необхідність дозволу на здійснення валютних операцій спростовуються листом-роз`ясненням Національного Банку України № 13-210/7871-22612 від 07 грудня 2009 року (який діяв на час укладення договорів про відступлення прав вимоги) з якого вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, то законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Щодо доводів скарги про звернення Банку до суду з позовом до позичальника ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, то сам по собі факт звернення кредитора за захистом своїх прав у обраний ним спосіб не є підставою для припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення до суду з позовом про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором.

Водночас колегія суддів погоджується з доводами скарги про неправильне обрахування заборгованості по процентам за кредитним договором з огляду на

звернення позивача з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором № 953-04/07 від 29 серпня 2007 року, яка станом на 25 травня 2015 року становить іншу суму.

Як встановлено з наданих до суду апеляційної інстанції доказів в провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва перебуває цивільна справа за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до боржника ОСОБА_4 , з яким банк звернувся 06 липня 2015 року, про дострокове стягнення кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 25 травня 2015 року, а саме: заборгованості за кредитом - 60 627,54 дол. США, заборгованості по процентах - 5 727,20 дол. США та пені - 1 961,34 дол. США, а загалом 68 322,70 дол. США.

Відповідно до письмової вимоги Банку, адресованої на адресу боржника ОСОБА_4 від 06 червня 2015 року, відправлення якої підтверджено відповідним поштовим реєстром, кредитор змінив дату виконання зобов`язання за договором про іпотечний борг № 953-04/07 від 28 серпня 2007 року, зазначивши, що вимагає від ОСОБА_4 у строк до 30 днів з дати отримання цієї вимоги, але не пізніше 37 днів з моменту відправлення цієї вимоги, достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховані штраф/пеню. В листі зазначається загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 25 травня 2015 року, яка становить 68 322,70 дол. США. Ця вимога позичальником не була виконана, у зв`язку з чим Банк звернувся до суду з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором у зазначеній сумі боргу.

Згідно ст. 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Тобто, визначений термін повернення кредиту частинами до 2027 року, був змінений кредитором на повернення всією сумою в термін 30 днів з моменту отримання вимоги.

Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення боржнику вимоги про дострокове погашення всієї суми кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для нарахування та стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове припинення кредиту.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Таким чином після 06 червня 2015 року Банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом. Проте, як вбачається з наданого розрахунку по цій справі Банк нараховував відсотки й після цієї дати.

Суд першої інстанції зазначених норм матеріального права та правових висновків Верховного Суду не врахував та помилково погодився з наданим розрахунком кредитора щодо заборгованості по процентам, яка нараховувалася в 2016 році, тобто після досудової вимоги до боржника від 05 червня 2015 року.

Отже розмір заборгованості по процентах за користування кредитними коштами слід визначити на час направлення боржнику вимоги про дострокове повернення кредиту у розмірі 5 727,20 дол. США.

За викладених обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України слід змінити в частині розміру заборгованості за кредитним договором по процентам та відповідно й суми загальної заборгованості. Підлягає зменшенню розмір процентів з 16 659,49 дол. США до 5 727,20 дол. США та загальний розмір заборгованості з 77 287,03 доларів США до 66 354,74 доларів США.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, а тому в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ( ч.1 ст. 141 ЦПК України). Позовні вимоги Банку задоволені на 86 %, що відповідає витратам по судовому збору у розмірі 25 510,48 грн., доводи апеляційної скарги задоволені частково, що складає 14%, що відповідає витратам по сплаті за подання апеляційної скарги у розмірі 6 239,94 грн. Застосувавши залік сум витрат по сплаті судового збору, що підлягають стягненню з кожної сторони, слід визначити, що розмір судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь АТ «АЛЬФА-БАНК», визначеного судом першої інстанції, слід зменшити з 29 713,47 грн. до 19 270,54 грн.

Керуючись ст. ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2019 року змінити в частині розміру заборгованості за кредитним договором по процентам, загальної суми заборгованості та судових витрат.

Зменшити розмір процентів з 16 659,49 доларів США до 5 727,20 доларів США та загальний розмір заборгованості з 77 287,03 доларів США до 66 354,74 доларів США, а також судовий збір з 29 713,47 грн. до 19 270,54 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Поновити дію зазначеного рішення, яке було зупинене ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року до закінчення апеляційного провадження у справі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року.