Провадження №2/521/813/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Коблової О.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Вікленко Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та вселення,

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду звернулася ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з позовними вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності.Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що мешкала разом з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2010р., вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права і обв`язки. В 2014р. у них народився син - ОСОБА_2 . У зв`язку з тим, що у них не було спільного житла, то ОСОБА_4 знайшов квартиру за вищевказаною адресою і з метою придбання вказаної квартири продав квартиру в с. Великодолинське Одеської області Овідіопольського району та взяв гроші в Приватбанку за кредитним договором. Оскільки у попередній дружини ОСОБА_4 були великі борги по кредитним договорам, то ОСОБА_4 вирішив оформити право власності на квартиру на свою матір - ОСОБА_2 . Договір купівлі-продажу квартири був оформлений нотаріально 07 грудня 2012р. З цих підстав вона вважає, що титульним власником квартири була зазначена ОСОБА_2 , а фактичним власником був ОСОБА_4 , який був зареєстрований за вказаною адресою, став там проживати з сім`єю та здійснював оплату комунальних послуг. В жовтні 2015р. вона та ОСОБА_4 уклали шлюб. Вважала, що спірна квартира знаходиться в іпотеці по кредитному договору, який уклав ОСОБА_4 для її придбання. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. В липні 2019р. ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру своєму молодшому сину ОСОБА_3 . Вважає, що ОСОБА_2 не має ніякого відношення до цієї квартири, а сама квартира є спільною власністю подружжя - її та покійного ОСОБА_4 . Оскільки реальним власником квартири є ОСОБА_4 та вона, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не бажають визнавати право власністю за спірну квартиру за нею та покійним ОСОБА_4 то належним способом захисту її порушеного права, на її думку, є визнання права власності за подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . З цих підстав просила суд визнати факт спільного проживання її з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2010р. до 22.10.2015р. та визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя, її та покійного ОСОБА_4 . Також, просила стягнути з ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 24419, 71 грн. (з яких, судовий збір - 4419, 71 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 20000грн.).

Відповідач ОСОБА_2 , відповідно до ст. 178 ЦПК України, надала відзив на позовну заяву ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в задоволені позову та обґрунтувала свою позицію тим, що знаходиться в шлюбі с ОСОБА_5 . Від шлюбу у них народилось два сина - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 . В грудні 2012р. вона вирішила придбати для себе квартиру. У неї та чоловіка були відповідні збереження. Діти знайшли квартиру в АДРЕСА_1 і 7 грудня 2012р. між нею та продавцем квартири АДРЕСА_1 був укладений договір купівлі-продажу, який був посвідчений нотаріусом. Квартира була придбана за її кошти та кошти чоловіка і квартира після її придбання стала спільною сумісною власністю подружжя, її та її чоловіка ОСОБА_5 . У зв`язку з тим, що її діти не мали власного житла, і які постійно проживали то разом з нею, то на квартирах, які орендували у інших осіб, вона з чоловіком вирішили, що тимчасово в квартирі буде проживати її син ОСОБА_4 . Після набуття права власності на вказану квартиру, вона, як власник, дала згоду на його реєстрацію за вказаною адресою. 22 жовтня 2015р. ОСОБА_4 уклав шлюб з позивачкою і разом з її сином стали проживати в спірній квартирі. Вона ніякої згоди на проживання позивачки та неповнолітніх дітей ОСОБА_1 в цій квартирі не надавала. Тому що ОСОБА_4 проживав в квартирі по вул. Св. Ріхтера , користувався цим житлом та комунальними послугами, то він за це користування сплачував відповідні гроші комунальним службам. Після смерті в червні 2019р. ОСОБА_4 , вона, як власник квартири, подарувала цю квартиру своєму сину ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що у нього є сім`я, неповнолітні діти, і він не має своєї квартири для проживання. Договір дарування був посвідчений нотаріусом. З 27 липня 2019р. вона вже не є власником спірної квартири, і вважає, що у позовній заяві особисто до неї, як відповідача, не викладені ні яки позовні вимоги, і з цього приводу не вважає себе стороною провадження.

Відповідач ОСОБА_3 , теж у відповідності до ст. 178 ЦПК України, надав відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволені позовних вимог. Свою позицію ОСОБА_3 обґрунтував тим, що 7 грудня 2012р. його мати купила квартиру АДРЕСА_1 . Квартира була придбана на кошти його батьків - матері ОСОБА_2 та батька ОСОБА_5 . Ні його брат ОСОБА_4 , ні його дружина ОСОБА_1 к придбанню цієї квартири не мали ніякого відношення. У зв`язку з тим, що ні він та його брат ОСОБА_4 не мали власного житла, і вони з братом постійно проживали то разом з матір`ю, то на квартирах, які орендували у інших осіб, батьками було прийняте рішення, що в спірній квартирі буде проживати ОСОБА_4 . Мати дала свою згоду на реєстрацію брата ОСОБА_4 за вказаним місцем та дозволила йому там проживати. 22 жовтня 2015р. ОСОБА_4 уклав шлюб з позивачкою і разом з їх сином та сином ОСОБА_1 від першого шлюбу, стали проживати у спірній квартирі. У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 проживав в спірній квартирі, то він, як користувач, сплачував оплату за користування комунальними послугами. Після смерті в червні 2019р. ОСОБА_4 мати, як власник квартири, подарувала йому цю квартиру, у зв`язку з тим, що у нього є сім`я, діти, і він не має своєї квартири для проживання. Договір дарування був посвідчений нотаріусом і з 27 липня 2019р. він є власником квартири АДРЕСА_1 . Вважає, що в позовній заяві не викладені до нього ні які позовні вимоги, він не має ніякого відношення до встановлення факту спільного проживання його брата ОСОБА_4 з позивачкою, а в визнанні спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя слід відмовити, тому що він є власником спірної квартири. Ніяких обмежень або заборон при здійснені правочину між ним та його матір`ю ОСОБА_2 не було і він набув право власності на квартиру в порядку, який визначений законом, а саме ст. 41 Конституції України, ст. 328 ЦК України. Правочин є діючим. Його право власності захищається Конституцією України, ЦК України, Першим Протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .

Крім надання відзиву на позов, ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 в порядку ст. 193 ЦПК України, у якої вказав, що з 27 липня 2019р. він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. та зареєстрований в реєстрі за № 817 і здійснена його реєстрація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. До 27 липня 2019р. власником квартири була ОСОБА_2 , яка дозволила раніше проживати в ній тільки своєму старшому сину ОСОБА_4 і який проживав в спірній квартирі разом з дружиною ОСОБА_1 та їх дітьми. В квартирі був зареєстрований тільки ОСОБА_4 . Він, ОСОБА_3 , не має іншого житла для самостійного проживання з дружиною та дітьми і після того, як він став власником квартири, мав намір вселитися в квартиру, але ОСОБА_1 стала чинити перешкоди в користуванні цієї квартирою. Має бажання вселитися та проживати в своїй квартирі разом зі своєю дружиною та неповнолітніми дітьми. Просив суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом її виселення без надання іншого житлового приміщення та вселити його в спірну квартиру.

Позивач ОСОБА_1 скористалась своїм правом на відповідь на відзив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , і обґрунтувала свою позицію доводами, які виклала в своїй позовній заяві.

Також, ОСОБА_1 надала відзив на зустрічний позов, у якому вказала, що заперечує проти задоволення зустрічного позову з тих підстав, що ОСОБА_3 не надав доказів на підтвердження факту придбання квартири, а також, що у неповнолітніх дітей, які проживають разом з нею, не має іншого житла.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не скористувались своїм право на надання відповіді на відзив ОСОБА_1 .

Судом здійснювались наступні процесуальні дії.

Ухвалою від 4 жовтня 2019р. було відкрито провадження по справі та на 5 грудня 2019р. призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 4 жовтня 2019р.була повернута заява ОСОБА_1 про забезпечення позову з підстав недодержання заявником вимог ст. 151 ЦПК України.

Ухвалою від 29 січня 2020р. заява ОСОБА_1 про забезпечення позову за її позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та вселення залишена без задоволення.

Ухвалою від 5 березня 2020р. було закрито підготовче засідання та справа призначена до судового розгляду по суті на 21 квітня 2020р.

Ухвалою від 16 червня 2020р. було повністю задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування з АТ КБ «ПриватБанк» (м. Дніпро, Набережна Перемоги, 30) наступних відомостей: чи укладав ОСОБА_4 у 2012р. кредитний договір з ПАТ КБ «ПриватБанк», якщо укладав, то коли (номер і дата кредитного договору), яку суму кредиту отримав і для яких цілей, коли виплатив кредит (з наданням копії кредитного договору з довідкою про повну сплату кредиту); чи укладався іпотечний договір у забезпечення виконання цього кредитного договору (надати копію іпотечного договору); чи проводив ОСОБА_4 оплату кредиту в іншому банку через ПАТ «КБ «ПриватБанк» за період з 2012 року (за допомогою картки або іншим шляхом)

з АТ «Альфа-Банк» (м. Київ, вул. В.Васильковська,100) наступних відомостей: чи укладав ОСОБА_4 , у 2012 році кредитний договір з АТ «Альфа-Банк»». Якщо укладав, то коли (номер і дата кредитного договору), яку суму кредиту отримав і для яких цілій, коли виплатив кредит (надати копію кредитного договору з довідкою про повну сплату кредиту); чи укладався іпотечний договір у забезпечення виконання цього кредитного договору (надати копію іпотечного договору);

у приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Куркан Н. Ф. (АДРЕСА_7) наступних відомостей: чи укладався 05 жовтня 2012 року договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 між ОСОБА_4 і ОСОБА_6

у приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Мірошніченко Л. М. (АДРЕСА_8) наступних відомостей: чи складала 27 листопада 2013 року ОСОБА_2 , заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Мірошніченко Л.М., реєстраційний номер 1573; якщо складався заповіт, то чи заповіла за цим заповітом ОСОБА_4 квартира АДРЕСА_1 .

В задоволені заяви ОСОБА_1 про виклик свідків для підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 та про доходи ОСОБА_4 та матеріальні можливості ОСОБА_2 судом було відмовлено.

На всі судові засідання прибували позивач ОСОБА_1 та її представник, адвокат Гузь Г.В. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`являлись. Їх інтереси в судових засіданнях представляли адвокати Ботвінцев А.М. та Кухаренко О.О. Жодного засідання без участі сторін проведено не було.

В судовому засідання позивач ОСОБА_1 свій позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі, в задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 просила відмовити та пояснила, що мешкала разом з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2010р., вела з ним спільне господарство та була пов`язана спільним побутом, вони мали взаємні права і обв`язки. В 2014р. у них народився син - ОСОБА_2 . У зв`язку з тим, що у них не було спільного житла, то ОСОБА_4 знайшов квартиру за вищевказаною адресою і з метою придбання вказаної квартири продав квартиру в с. Великодолинське Одеської області Овідіопольського району та взяв кредит в Приватбанку на придбання спірної квартири. Оскільки у попередній дружині ОСОБА_4 були борги по кредитним договорам, то ОСОБА_4 вирішив оформити право власності на квартиру на свою матір - ОСОБА_2 . Договір купівлі-продажу квартири був оформлений нотаріально 07 грудня 2012р. З цих підстав позивач вважає, що власником квартири була зазначена ОСОБА_2 , а фактичним власником є ОСОБА_4 .. В жовтні 2015р. вона з ОСОБА_4 уклали шлюб. Вважала, що спірна квартира знаходиться в іпотеці по кредитному договору, який уклав ОСОБА_4 для придбання квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, а в липні 2019р. ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру своєму молодшому сину ОСОБА_3 . Вважає, що ОСОБА_2 не має ніякого відношення до цієї квартири, а сама квартира є спільною власністю подружжя - її та покійного чоловіка ОСОБА_4 . Оскільки реальним власником квартири є ОСОБА_4 та вона, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не бажають визнавати право власністю за спірну квартиру за нею та покійним ОСОБА_4 , то належним способом захисту її порушеного права є визнання права власності за подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . З цих підстав просила суд визнати факт спільного проживання її з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2010р. до 22.10.2015р. та визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майно подружжя, її та ОСОБА_4 . Також, просила стягнути з ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 24419, 71 грн. (з яких, судовий збір - 4419, 71 грн. та витрати на правову допомогу - 20000грн.).

Представник ОСОБА_2 адвокат Ботвінцев А.М. в судовому засіданні не оспорював факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2010р. до 22.10.2015р. і пояснив, що до цих правовідносин ОСОБА_2 не має ніякого відношення. У визнанні квартири АДРЕСА_1 спільним майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також, стягнення з ОСОБА_3 судових витрат в розмірі 24419, 71 грн. (з яких, судовий збір - 4419, 71 грн. та витрати на правову допомогу - 20000грн.) просив відмовити та пояснив, що ОСОБА_2 знаходиться в шлюбі с ОСОБА_5 (батьки). Від шлюбу у них народились діти - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 . В грудні 2012р. ОСОБА_2 вирішила придбати для себе квартиру. У неї та її чоловіка були відповідні збереження. Діти знайшли квартиру в АДРЕСА_1 і 7 грудня 2012р. між ОСОБА_2 та продавцем квартири АДРЕСА_1 був укладений договір купівлі-продажу, який був посвідчений нотаріусом. Квартира була придбана за кошти ОСОБА_2 та кошти її чоловіка, і квартира після її придбання стала спільною сумісною власністю подружжя батьків. У зв`язку з тим, що діти ОСОБА_2 не мали власного житла, і які постійно проживали то разом з нею, то на квартирах, які орендували у інших осіб, вона з чоловіком вирішили, що тимчасово в квартирі буде проживати ОСОБА_4 . Після набуття права власності на вказану квартиру, вона, як власник, дала згоду на проживання та реєстрацію тільки ОСОБА_4 за вказаною адресою. 22 жовтня 2015р. ОСОБА_4 уклав шлюб з позивачкою і разом з їх сином стали проживати в спірній квартирі. Вона ніякої згоди на проживання позивачки та її сина в цій квартирі не надавала. Тому що ОСОБА_4 проживав в спірній квартирі, користувався цим житлом та комунальними послугами, то він за це користування сплачував відповідні гроші комунальним службам. Після смерті в червні 2019р. ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , як власник квартири, подарувала цю квартиру своєму сину ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що у нього є сім`я, діти, і він не має своєї квартири для проживати. Договір дарування був посвідчений нотаріусом. З 27 липня 2019р. ОСОБА_2 вже не є власником спірної квартири. Ніяких позовних вимог до ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 не висловила.

Представник ОСОБА_3 адвокат Кухаренко О.О. в судовому засіданні не оспорювала факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2010р. до 22.10.2015р. і пояснила, що до цих правовідносин ОСОБА_3 не має ніякого відношення. У визнанні квартири АДРЕСА_1 спільним майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також, стягнення з ОСОБА_3 судових витрат в розмірі 24419, 71 грн. (з яких, судовий збір - 4419, 71 грн. та витрати на правову допомогу - 20000грн.) просила відмовити та пояснила, що 7 грудня 2012р. ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 . Квартира була придбана на кошти матері ОСОБА_2 та батька ОСОБА_5 . Ні ОСОБА_4 , ні його дружина ОСОБА_1 к придбанню цієї квартири не мають ніякого відношення. У зв`язку з тим, що ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_4 не мали власного житла, і постійно проживали то разом з матір`ю, то на квартирах, які орендували у інших осіб, батьками було прийняте рішення, що в спірній квартирі буде проживати ОСОБА_4 ОСОБА_2 дала свою згоду на реєстрацію ОСОБА_4 за вказаним місцем та дозволила тільки йому там проживати. 22 жовтня 2015р. ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_1 і разом з їх сином стали проживати в спірній квартирі. Після смерті в червні 2019р. ОСОБА_4 , мати, як власник квартири, подарувала цю квартиру ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що у нього є сім`я, діти, і він не має своєї квартири, де проживати. Договір дарування був посвідчений нотаріусом. З 27 липня 2019р. він є власником квартири АДРЕСА_1 . В позовній заяві ОСОБА_1 відсутні позивні вимоги до ОСОБА_3 .

Крім того, представник ОСОБА_3 , адвокат Кухаренко О.О., просила задовольнити зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення та вселення ОСОБА_3 в спірну квартиру, і ці доводи обґрунтувала тим, що з 27 липня 2019р. ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. та зареєстрований в реєстрі за № 817 і в подальшому здійснена його реєстрація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. До 27 липня 2019р. власником квартири була ОСОБА_2 ОСОБА_3 не має іншого житла для самостійного проживання з дружиною та дітьми і після того, як він став власником квартири, мав намір вселитися в квартиру, але ОСОБА_1 стала чинити перешкоди в користуванні цієї квартирою. ОСОБА_3 має бажання вселитися та проживати в своїй квартирі разом зі своєю дружиною та неповнолітніми дітьми.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_4 та її представника адвоката Гузь Г.В., представників відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по первісному позову адвокатів Ботвінцева А.М., Кухаренко О.О., адвоката Кухаренко О.О. по зустрічному позову, вивчивши матеріали справи у їх сукупності, дослідивши всі докази, які були представлені суду, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд доходить до висновку про залишення без задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю і визнання права власності та задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та вселення, виходячи із наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_2 знаходиться в шлюбі з ОСОБА_5 (батьки) від якого мають двох дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . З січня 2010р. ОСОБА_1 стала проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син - ОСОБА_7 , а 22 жовтня 2015р. вони уклали шлюб.

7 грудня 2012р. ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу відповідно якого ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 і який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лукиною К.П. та зареєстрований в реєстрі за номером № 425.

Відповідно до п. 8 вказаного Договору сторони свідчили, включаючи і ОСОБА_2 , що вони розуміють значення та умови Договору та його правові наслідки при його укладені, а також, те, що Договір не носить характеру фіктивного та/або удавного правочину, тобто, не є таким, що передбачено ст.ст. 234, 235 Цивільного кодексу України.

Згідно з п. 11 Договору купівля квартири вчинялась за письмовою заявою чоловіка покупця - ОСОБА_5 про згоду на розпорядження спільним майном (грошовими коштами) подружжя.

Пунктом 12 Договору встановлено, що суперечки та спори, що стосуються тлумачення, визнання недійсним чи невиконання умов Договору, між Сторонами вирішуються в судовому порядку.

Згідно п. 13 Договору право власності покупця, тобто у ОСОБА_2 , виникає після нотаріального посвідчення цього Договору з моменту його Державної реєстрації.

5 лютого 2013р. ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою - АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. На час його смерті в квартирі проживали без реєстрації його дружина ОСОБА_1 , їх неповнолітній син ОСОБА_4 та син ОСОБА_1 від першого шлюбу ОСОБА_9

27 липня 2019р. ОСОБА_2 подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 . Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. та зареєстрований в реєстрі за № 817. Також, ОСОБА_3 здійснена Державна реєстрація правочину відповідно до вимог ст. 210 ЦК України.

1 листопада 2019р. в квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_1 та їх неповнолітній син ОСОБА_10 , а після народження ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , теж, з 10.06.2020р. зареєстрована за даною адресою.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 не знаходиться в іпотеці та не обмежена будь-якими заборонами на її відчуження.

ОСОБА_3 , як новий власник, не надавав згоду (ні письмову, ні усну) на проживання в спірній квартирі ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей.

ОСОБА_1 має на праві власності квартиру АДРЕСА_5 , де зареєстрована вона разом з молодшим сином - ОСОБА_7 . А син від першого браку зареєстрований за місцем проживанням своїх родичів.

ОСОБА_4 мав на праві власності 1/4 частини в квартирі АДРЕСА_6 і ця частина є часткою в спадщині після його смерті.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

За вимогою ст. 318 ЦПК України особа, яка просить встановити відповідний факт повинна вказати з якою метою ця особа просить встановити відповідний факт.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" суд розглядає встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Таким чином, факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (норма Сімейного Кодексу викладена в редакції і в подальшому буде застосовуватися, яка діяла на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

У відповідності до ст. 190 ЦК України майном, як особливим об`єктом, вважаються окрема річ, сукупність речей, а також, майнові права та обов`язки.

Статтею 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обв`язки.

Стаття 182 ЦК України передбачає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням письмової форми правочину та подальшому його нотаріальному та реєстраційному посвідченню.

У відповідності до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Надаючи оцінку вказаному правочину, суд приходить до висновку, що волевиявлення ОСОБА_2 було направлено саме на придбання спірної квартири у свою власність, і вона бажала настання правових наслідків, що були обумовлені цим правочином.

На підтвердження такого висновку, суд звертає увагу на те, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 ще в грудні 2012р., і виходячи з пояснень ОСОБА_1 , вона вже, проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, і їй було відомо, що спірна квартира була придбана за гроші ОСОБА_4 , а тобто, з врахуванням її позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вона ще в грудні 2012р. вважала, що ця квартира є спільною сумісною власністю.

Але ж, на протязі 7 років, з 2012р. по 2019р., ні ОСОБА_1 , ні її чоловік ОСОБА_4 , не вирішували питання ні в позасудовому порядку, ні в судовому, про поновлення порушених майнових прав як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_4 .

І тільки в жовтні 2019р., вже після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_1 звернулась до суду з метою захисту її порушених прав, яке було порушено ще в грудні 2012р. при оформлені права власності на спірну квартиру на ОСОБА_2 .

Цю обставину суд оцінює, як волевиявлення учасника правочину, а саме, волевиявлення покупця ОСОБА_2 на придбання саме у свою власність квартири АДРЕСА_1 7 грудня 2012р.

Згідно з ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, а саме, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові по справі № 2-383/2010 від 14.11.2018 зробила висновок з цього приводу, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Але ж, ОСОБА_1 , вважаючи, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, при наявності існуючого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 7 грудня 2012р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , і який був посвідчений приватним нотаріусом та в подальшому пройшов Державну реєстрацію у відповідності до ст. 210 ЦК України, не довела суду, що вказаний правочин є недійсним та ніяк не спростувала презумпцію правомірності договору.

ОСОБА_1 вважала, що вказаний правочин є нікчемним, а тому визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нікчемність цього правочину, на її думку, виражалося у тому, що гроші на придбання спірної квартири були надані ОСОБА_4 і саме власником цієї квартири при її покупки 7 грудня 2012р. вважався ОСОБА_4 , а не ОСОБА_2 .

Судом неодноразово з`ясовувався у ОСОБА_1 спосіб захисту своїх порушених прав, але вона вважала, що той спосіб захисту своїх порушених прав, який викладений в її позовній заяві, є правильним.

ОСОБА_2 , як власник квартири АДРЕСА_1 27 липня 2019р. подарувала цю квартиру ОСОБА_3 . Вказаний правочин був посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області та зареєстрований в реєстрі за № 817 та в подальшому пройшов Державну реєстрацію у відповідності до ст. 210 ЦК України.

ОСОБА_1 , вважаючи, що первісний правочин, а це договір купівлі-продажу від 7 грудня 2012р., є нікчемний, то в подальшому визнавати недійсним останнього договору дарування спірної квартири їй не потрібно.

Враховуючи такий спосіб захисту ОСОБА_1 своїх порушених прав шляхом визнання права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, суд позбавлений можливості при наявності діючого договору дарування квартири ОСОБА_3 від 27 липня 2019р. та первісного договору купівлі спірної квартири ОСОБА_2 від 7 грудня 2012р. через визнання права спільної сумісної власності подружжя за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вважати вказані здійснені правочини нікчемними, а тобто недійсними.

Суд не може, також, погодитись з позицією ОСОБА_1 про нікчемність вказаних вище правочинів оскільки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладали ці правочини відповідно умов Цивільного Кодексу, а саме, угоди укладались ними письмово, були посвідчені нотаріусом з реєстрацією в реєстрі, а в подальшому пройшли Державну реєстрацію відповідно до вимог ст. 210 ЦК України.

Витребувані судом за клопотанням ОСОБА_1 та надані нею докази, а це листи АТКБ «Приватбанку» про надання ОСОБА_4 кредитної картки та АТ «Альфа Банк» про те, що ОСОБА_4 не є клієнтом Альфа Банку, договір продажу ОСОБА_4 та ОСОБА_12 5 жовтня 2012р. квартири АДРЕСА_4 , лист-відповідь приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Мірошніченко Л.М. не дають підстав суду вважати, що квартира АДРЕСА_1 придбана за кошти ОСОБА_4 і є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, наданими ОСОБА_1 доказами не знайшло свого підтвердження участі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в набутті квартири АДРЕСА_1 .

Також, не найшов свого підтвердження і довід ОСОБА_1 про те, що спірна квартира знаходилась в іпотеці по кредитному договору, який уклав ОСОБА_4 для придбання спірної квартири.

Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не надала належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог в визнання квартири спільною сумісною власністю, дана вимога задоволенню судом не підлягає.

Крім того, суд приймаючи таке рішення враховує, що при наявності існуючих правочинів, а це договір про купівлю спірної квартири ОСОБА_2 і договір дарування цієї квартири ОСОБА_3 та не спростування ОСОБА_1 презумпції правомірності договорів, ОСОБА_1 вказуючи відповідачами по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вказала зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів, вважаючи, що вона вибрала правильний спосіб захисту своїх порушених прав. Цю обставину суд розцінює, теж, як недоведеність своєї позовної вимоги стосовно визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог про визнання факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу суд виходив з наступного.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

В судовому засіданні представники відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , адвокати Ботвінцев А.М., Кухаренко О.О. визнали обставини, які визначила ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

У суду не має ніяких сумнів з приводу проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2010р. по 22 січня 2015р., але ж, визнання відповідачами цього факту породжує відсутність спору між сторонами з приводу вказаних правовідносин і вирішення цього питання при відсутності спору між сторонами провадження, що прямо суперечить вимогам ст. 2 ЦПК України, а саме, що суд захищає тільки порушені, невизнані або оспорюванні права.

Крім того, визнання такого факту при вибраному ОСОБА_1 способу захисту свого порушеного права, а це - визнання спірної квартири спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без спростування презумпції правомірності раніше укладених договорів купівлі-продажу та дарування, не може породжувати для ОСОБА_1 виникнення, змінення або припинення особистих чи майнових прав.

Відмова ОСОБА_1 в задоволені вимоги про визнання факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу не позбавляє ОСОБА_1 , при обрані належного способу захисту своїх порушених прав, звернутися до суду з відповідною вимогою.

Стосовно строку спливу позовної давності про застосування якого була зроблена заява в судовому засіданні адвокатом Ботвінцевим А.М., то суд вважає, що при такому способі захисту своїх прав, вибраного ОСОБА_1 , строк позовної давності не може бути застосований.

Стосовно задоволення позовних вимог ОСОБА_3 по зустрічному позову про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні спірною квартирою та її виселення без надання іншого житлового приміщення, суд виходив з наступного.

27 липня 2019р. ОСОБА_3 став власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, який був посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області та зареєстрований в реєстрі за № 817 та в подальшому пройшов Державну реєстрацію у відповідності до ст. 210 ЦК України.

Вказаний правочин є чинним, і суду не має підстав вважати його нікчемним, і таку позицію суд обґрунтував вище в своєму рішенні. Також, презумпція правомірності цього договору ніким не спростована, а тому право власності, яку набув ОСОБА_3 підлягає захисту.

Статтею 41 Конституції передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Відповідно до ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 ст.319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно ч.1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з тим згідно з положеннями ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

З врахуванням викладених норм Закону слід дійти висновку, що положення ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК, ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї.

Приймаючи рішення про задоволення вимог ОСОБА_3 по зустрічному позову, суд виходив з того, що ОСОБА_3 є власником спірної квартири і це право власності ніким не спростовано. ОСОБА_3 виразив своє бажання вселитися в спірну квартиру та проживати в ній разом з дружиною та двома неповнолітніми дітьми. Іншого житла у ОСОБА_3 не має. На бажання вселитися в спірну квартиру вказують дії ОСОБА_3 , а саме, листи-вимоги, які були направлені ОСОБА_1 з вимогою виселитись з вказаного житлового приміщення, і що спірна квартира йому необхідна для проживання, як ОСОБА_3 так і для членів його сім`ї. І те що, ОСОБА_1 не виселилась з спірної квартири, вказує на те, що вона створює ОСОБА_3 перешкоди в користуванні своєю власністю. І належним способом захисту своїх порушених прав ОСОБА_3 вибрав той, який він виклав у зустрічному позові.

Крім того, приймаючи рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 суд, також, виходив з того, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї ОСОБА_3 і він не надавав ніякої згоди (усної, письмової) на проживання ОСОБА_1 та її дітей в цій квартирі. Також, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відсутній договір найма або договір оренди вказаної квартири на проживання. ОСОБА_1 має житло на праві власності в м. Чорноморську Одеській області, а також, має частку в спадковому майні - в квартирі АДРЕСА_6 після смерті ОСОБА_4 . Таку ж частку в цьому спадковому майні має і неповнолітня дитини ОСОБА_1 від шлюбу з ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 98 ЖК УРСР, тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

З приводу позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 судових витрат в розмірі 4419, 71 грн. по сплаті судового збору та 20 000 грн., як витрат на правову допомогу, суд вважає, що ця вимога, теж, не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

З врахування цієї норми Закону в задоволені позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_3 витрат на судовий збір слід відмовити і стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1605, 60грн., як суму витрат на судовий збір.

Крім того, суд відмовляє в стягненні 20000 грн., яку ОСОБА_1 витратила на правову допомогу з наступних підстав.

У відповідності до ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Як вище було зазначено, що інші витрати, пов`язані з розглядом справи, а це і професійна правнича допомога, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (ст. 141 ЦПК України).

Верховним Судом вже склалась стійка практика про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, це Постанови (додаткова) ВП ВС по справі № 755/9215/15-ц від 10.02.2020р., ВС/КАС по справі №817/1889/17 від 16.04.2019р., ВС/КАС по справі № 826/856/18 від 22.12.2018р. про те, що при визначені розміру судових витрат, пов`язаних із правовою допомогою компенсації підлягають лише ті послуги, які вказані у відповідному договорі. Також, такі витрати на правничу допомогу стягуються при умовах, що вони описані в договорі з адвокатом, є детальний опис виконаних робіт і наданих адвокатом послуг, своєчасного подання доказів.

Такі ж вимоги викладені в ст. 137 ЦПК України.

Але ж, договір про надання правової допомоги за № 26 від 16 серпня 2019р. між адвокатом Гузь Г.В. та ОСОБА_1 не містить тих вимог, які викладені в Постановах Верховного Суду, а відійти від цих позицій Великої Палати Верховного Суду та висновків Верховного Суду, у суду 1-ї інстанції, не має підстав, і ОСОБА_1 не були надані докази на підтвердження суми розрахунку при наданні правничої допомоги.

Керуючись ст.ст. 2,12,81,89,128,141,258,263-265,274,279, ч. 1 ст.430 ЦПК України, суд,

Керуючись ст. ст. 2, 76-83, 141, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності - залишити без задоволення.

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та вселення - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її виселення без надання іншого житлового приміщення.

Вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_6 ) суму судового збору у розмірі 1605,60 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30- денний строк з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя О.Д. Коблова