"13" серпня 2020 р.
Справа 642/1970/19
провадження 2/642/215/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2020 року Ленінського районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Пашнєва В.Г.,

за участю секретаря Гнатенко Г.А.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю Інженерний центр «Енергомаш», про визнання недійсним договору позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, вказуючи, що 25.03.2016 між ним та ОСОБА_4 був укладений договір позики щодо надання йому грошових коштів у розмірі 2 393 824 грн. зі строком погашення 25.03.2026. Вказані кошти були потрібні позивачу для придбання нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , проте, фактично він придбав вказане майно за власні кошти. 25.03.2016 між сторонами був укладений Договір іпотеки. Позивач просить визнати договір позики недійсним, оскільки насправді вказаних коштів від ОСОБА_4 він не отримував, передача грошових коштів не відбулась. Договір позики був укладений під впливом омани зі сторони позикодавця. Наявність вказаних договорів, зі слів позикодавця за його життя, були потрібні останньому для зовнішнього зазначення перед третіми особами доказів начебто наявності у нього таких грошових коштів. Щодо самого договору позики позикодавець за життя зазначав про відсутність такого договору як документу, оскільки в його сім`ї відсутні такі доходи. ІНФОРМАЦІЯ_1 позикодавець помер, не склавши жодного документу про відсутність боргу зі сторони позивача. Тому, оскільки фактично кошти за договором позики не передавались, позивач, посилаючись на ст. 1051 ЦК України, звернувся та просить визнати вказаний договір позики недійсним. Також позивач просить витрати на правову допомогу покласти на відповідачів. Відповідачами у справі є спадкоємці померлого ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 01.04.2019 справу відкрито в порядку загального позовного провадження.

30.07.2019 відповідачем ОСОБА_3 подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого, вона заперечує проти позову, з тих підстав, що договір позики відповідає умовам дійсності правочину, передбаченим Цивільним кодексом України. Крім того, між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений договір позики у письмові формі, який містить відомості про отримання ОСОБА_1 грошових коштів від ОСОБА_4 . Відсутність оригіналу договору позики не є підставою для визнання такого правочину недійсним. Крім того, між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, що є доказом наявності зобов`язань позивача з повернення грошових коштів. Також, щодо посилання позивача на те, що договір укладений під впливом омани зі сторони ОСОБА_4 спростовується на думку відповідача тим, що договором позики не визначено цільове призначення такого договору як придбання нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , а тому посилання позивача, що вказане майно придбане ним за власні кошти не стосується даної справи. Окрім цього, посилання позивача про відсутність у ОСОБА_4 таких коштів є лише припущенням, а тому позов є необґрунтованим.

Відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм процесуальним правом та не надав відзив на позовну заяву.

20.11.2019 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

13.01.2020 до участі у справі в якості третьої особи за клопотанням директора залучено ТОВ ІЦ «Енергомаш».

Згідно письмових пояснень представника третьої особи, він вважає договір позики, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 фіктивним. В обґрунтування зазначив, що ОСОБА_4 був директором третьої особи з 05.11.2013 по 19.06.2016. Третій особі на праві приватної власності належали нежитлові приміщення №1-14 за адресою АДРЕСА_1 , (далі Об`єкт-1). 06.01.2015 між третьою особою та ТОВ «Тімсен» було укладено Договір купівлі-продажу зазначених нежитлових приміщень, договір був підписаний ОСОБА_4 як директором. 23.02.2016 між ТОВ «Тімсен» та ОСОБА_1 укладено Договір купівлі-продажу Об`єкту-1. На момент укладення вказаного договору позивач перебував у трудових відносинах із третьою особою та ОСОБА_4 . При цьому, єдиним учасником ТОВ «Тімсен» на момент відчуження ним Об`єкту-1 був саме ОСОБА_4 25.03.2016 між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір позики на суму 2 393 824,20 грн., строк виконання зобов`язання до 25.03.2026. 07.04.2016 між цими ж сторонами був укладений договір іпотеки, предметом якої є Об`єкт-1. Договір купівлі-продажу Об`єкту-1 від 06.01.2015 рішенням Господарського суду м.Києва від 27.06.2017 визнаний фіктивним, яке постановою ВСУ від 27.02.2018 залишено без змін. Таким чином, представник вважає, що вказаний факт є свідченням того, що укладені договори між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були фіктивними. Крім того, зазначив, що між третьою особою та ТОВ «Тімсен» було укладено п`ять договорів купівлі-продажу об`єктів нерухомості. Згодом між ТОВ «Тімсен» та ОСОБА_1 було укладено також п`ять договорів купівлі-продажу цих же об`єктів нерухомості, загальною вартістю 2 393 824,20 грн., тоді як договір позики був укладений на таку ж суму. Проте ОСОБА_1 зазначив, що він придбав майно за власні кошти, що є, на думку представника, недоведеним, як і є недоведеним факт оплати, оскільки відсутні довідки-виписки з банківських рахунків про перерахування коштів ОСОБА_1 на поточні рахунки ТОВ «Тімсен». На підставі викладеного, представник третьої особи вважає договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 25.03.2016 фіктивним.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на викладені в ньому обставини.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав його необґрунтованості із врахуванням відзиву на позовну заяву.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про проведення судових дебатів без його участі, просив при ухваленні рішення врахувати письмові пояснення в матеріалах справи.

Розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.11 ЦПК України).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Судом встановлено, що 25.03.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений письмовий договір позики щодо надання останнім ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 2 393 824 грн. зі строком погашення 25.03.2026.

Спірний договір забезпечується договором іпотеки від 07.04.2016, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В.

Крім того, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В. посвідчено заяву дружини ОСОБА_4 ОСОБА_3 про надання згоди на розпорядження її чоловіком ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 2 393 824,20 грн. з метою позичення їх ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

З позовної заяви вбачається, що позивач, як на підставу для визнання договору позики недійсним, посилався на те, що грошові кошти за договором позики йому позикодавцем ОСОБА_4 не передавались (ст. 1051 ЦК України), спірний договір позики був вчинений під впливом обману.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Положеннями п.1 оспорюваного Договору позики від 25.03.2016 передбачено, що позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 2 393 824,20 грн.

При цьому, за умовами п.2 Договору, підписанням цього договору сторони засвідчують, що позикодавець в повному обсязі передав позичальнику грошові кошти в сумі 2393824 грн. 20 коп., а позичальник прийняв на умовах цього договору від позикодавця грошові кошти в зазначеному розмірі в повному обсязі.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами ст.ст. 203, 204 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Факт підписання спірного договору позики від 25.03.2016 позивачем не оспорюється, тобто вчинення оспорюваного правочину не було здійснено всупереч його справжньої волі.

Також, судом враховано, що позивачем порушено питання недійсності досліджуваного правочину лише через три роки після його укладення, що також ставить суд під сумнів щодо укладення спірного договору позики без внутрішньої волі позивача як одержувача позики, шляхом обману або щодо безгрошовості такого договору.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Згідно п. 2 Договору позики, підписанням вказаного договору ОСОБА_1 засвідчив саме факт отримання від ОСОБА_4 позики в повному розмірі, а саме 2 393 824,20 грн.

Враховуючи, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд дійшов висновку про наявність боргових зобов`язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Судом, за клопотанням позивача, було витребувано інформацію з ДФС України про суми доходів ОСОБА_4 та його дружини, відповідача ОСОБА_3 за період з 01 січня 2013 року по 19 червня 2016 року. Проте, надана суду інформація має часовий проміжок в три роки та, на думку суду, не доводить поза розумним сумнівом факт відсутності у ОСОБА_4 позиченої суми коштів та відсутність таких заощаджень до 2013 року.

Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В. посвідчено заяву дружини ОСОБА_4 ОСОБА_3 про надання згоди на розпорядження її чоловіком ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 2 393 824,20 грн. з метою позичення їх ОСОБА_1 , тим самим посвідчено правомірність правочину.

Також, згідно витребуваної з Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори інформації, встановлено, що до останньої надійшли претензії кредиторів відносно ОСОБА_4 а саме, ПАТ КБ «Приватбанк» на суму 10 435,85 грн., ТОВ Інженерний центр «Енергомаш» на суму 77 739 615,42 грн., ПАТ «ПУМБ» на суму 83 670,86 доларів США, ОСОБА_5 на підставі відступлення права вимоги, укладеного між ПАТ «ПУМБ» та ТОВ «ФК «Смарт Капітел Інвест» та договору про відступлення права вимоги, укладеного між ТОВ «ФК «Смарт Капітал Інвест» та ОСОБА_5 на суму 88 614,16 доларів США та 77 495,37 грн.

Наявність у ОСОБА_4 кредитних зобов`язань не виключає його можливість надати позику, що також, з іншого боку, навпаки дає суду підстави вважати про наявність у нього коштів для надання позики, враховуючи розміри кредитів, які були ним отримані в банківських установах.

Посилання позивача на відсутність у ОСОБА_4 таких доходів, а також про усну домовленість між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 щодо укладання договору задля демонстрування ОСОБА_4 іншим особам свого майнового стану, не ґрунтуються на доказах, які б відповідали вимогам ст.ст. 77, 78, 79 ЦПК України та є лише припущенням позивача.

Крім того, не представлення відповідачами оригіналу договору позики не може свідчити про його недійсність, оскільки спір про визнання договору позики недійсним не вимагає його надання суду в оригіналі, при цьому, суд звертає увагу, що наявність оригіналу договору позики є обов`язковим у випадку пред`явлення позову про стягнення заборгованості за договором позики, що не є предметом даного судового розгляду.

Також, посилання позивача на те, що придбання нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 було здійснено ним за власні кошти, також не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду.

Так, постановою ВС України від 27.05.2020 встановлено, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , проте, ВС України не з`ясовувалось джерело походження коштів у ОСОБА_1 на їх придбання.

Окрім цього, позивач зазначив, що єдиним допустимим доказом отримання ним готівкових коштів від ОСОБА_4 може бути лише касовий документ про перерахування готівки, при цьому, посилається на судову практику у правовідносинах між банком та фізичною особою. Суд, в даному випадку, не може погодитись із вказаним твердженням позивача, оскільки сторонами спірного договору позики є фізичні особи, а не банківська установа, а також спірний договір позики від 25.03.2016 не передбачав надання ОСОБА_4 позику ОСОБА_1 шляхом перерахування коштів на банківський рахунок.

На підставі викладеного, а також виходячи з положень спірного договору, підписаного ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , доказом передачі грошових коштів є сам договір позики від 26.03.2016, зокрема, п.2 Договору.

Таким чином, судом встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 виникли зобов`язання по договору позики від 25.03.2016.

Також, в позовній заяві позивач як на підставу недійсності договору позики посилається на обман зі сторони позикодавця.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

За результатами судового розгляду судом не встановлено вчинення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 правочину у вигляді підписання спірного договору позики під впливом обману.

Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, підстави, на які позивач посилається як на підстави для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач під час розгляду справи не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, не підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати.

Керуючись ст.ст.203, 204, 207, 215, 229, 230, 638, 640, 1046, 1047, 1051 ЦК України, ст.ст.12-13, 76-81, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю Інженерний центр «Енергомаш» про визнання недійсним договору позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня оголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.Г. Пашнєв