Справа №618/1473/19
Провадження №2/618/31/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року Дворічанський районний суд Харківської області у складі: головуючого - судді Гніздилова Ю. М., за участю секретаря судового засідання - Рябенко Л. В., позивача - ОСОБА_1 , відповідачки - ОСОБА_2 , представниці третьої особи - служби у справах дітей Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області - Дронової Т. П., розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в смт Дворічна цивільну справу № 618/1473/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та припинення стягнення аліментів, треті особи: служба у справах дітей Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області, орган опіки та піклування Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та припинення стягнення аліментів, треті особи: служба у справах дітей Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області, орган опіки та піклування Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що позивач проживав разом із відповідачкою тривалий час без реєстрацію шлюбу, від якого мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після припинення шлюбних відносини, син залишився проживати із матір`ю та її співмешканцем в с. Гороб`ївка. Однак у нього не склалися сімейні стосунки з останнім, у зв`язку з чим, він з літа 2017 року проживає з позивачем. З моменту народження ОСОБА_1 постійно піклується про здоров`я сина, його фізичний, духовний і моральний розвиток, створює належні побутові умови. Позивач вважає, що синові буде краще проживати з батьком, оскільки у ОСОБА_4 зі співмешканцем відповідачки склалися неприязні стосунки.

Окрім того, оскільки за рішенням Дворічанського районного суду Харківської області позивач сплачує аліменти на користь відповідачки у розмірі однієї чверті всіх видів доходів, а останні два роки син проживає разом з ним і знаходиться повністю на його утриманні, просить припинити стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 .

В підготовчому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд задовольнити їх з підстав, викладених вище.

Відповідачка у підготовчому засіданні позовні вимоги визнала повністю, просила їх задовольнити, зазначивши при цьому, що це відповідатиме найвищим інтересам дитини.

Представниця третьої особи - служби у справах дітей Дворічанської районної державної адміністрації в підготовчому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважала за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком - позивачем у справі, оскільки він має для цього всі необхідні умови, забезпечений житлом та матеріально, приділяє належну увагу вихованню сина. Зазначила, що визначення місця проживання дитини з батьком відповідатиме найвищим інтересам дитини.

Представник органу опіки та піклування Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області в підготовче засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце слухання справи.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову, проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу.

Так, відповідно до положень ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За результатами підготовчого провадження встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини.

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Тавільжанською сільською радою Дворічанського району Харківської області 30 липня 2007 року, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьком записаний ОСОБА_1 - позивач у справі, матір`ю - ОСОБА_2 - відповідачка у справі (а. с. 10)

На даний час мати та батько дитини проживають окремо.

Відповідно до довідки про склад сім`ї № 02-30/2206 від 28 листопада 2019 року, виданої Тавільжанською сільською радою Дворічанського району Харківської області, ОСОБА_1 проживає без реєстрації в АДРЕСА_1 разом зі своїм сином - ОСОБА_3 , батьком - ОСОБА_5 , матір`ю - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а. с. 11).

Згідно з актом від 26 листопада 2019 року, підписаним депутатом Тавільжанської сільської ради, в домоволодінні за адресою, вказаною вище, дійсно проживають без реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 з 2017 року (а. с. 12 - 13).

Відповідно до акту обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_1 від 28 листопада 2019 року, виданим Тавільжанською сільською радою, домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у задовільному стані, сукупний дохід родини 10 200 грн на 4 осіб, взаємовідносини між членами сім`ї задовільні. За місцем проживання батько - ОСОБА_1 зарекомендував себе із задовільної сторони, до кримінальної відповідальності не притягувався, серед односельців користується повагою. Сім`я повністю забезпечена необхідними для існування речами (а. с. 14).

Згідно з довідкою характеристикою № 153, виданою Пристанційною загальноосвітньою школою І - ІІ ступенів Дворічанської районної ради Харківської області 10 грудня 2019 року, ОСОБА_3 являється учнем 6 класу. Зарекомендував себе як старанний, дисциплінований, працелюбний учень, навчається в повну міру своїх сил. Батько приділяє належну увагу вихованню сина, він завжди чистий, охайний, гарно одягнений, має все необхідне приладдя для навчання у школі, забезпечений гарячим харчуванням у шкільній їдальні. Батько постійно цікавиться шкільним життям та навчанням сина, підтримує зв`язок з його класним керівником (а. с. 15).

Відповідно до довідки, виданої комунальним некомерційним підприємством «Дворічанська районна лікарня» 05 грудня 2019 року, ОСОБА_1 у лікаря-психіатра та нарколога на обліку не перебуває, за психіатричною допомогою не звертався (а. с. 16).

Згідно з довідкою № 6848/20-43, виданою Дворічанським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області 29 листопада 2019 року, станом на 01 грудня 2019 року відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень в розділі ВД/ВП (спецрозділ), ВД/ВД (розділ) у ОСОБА_1 заборгованість зі сплати аліментів згідно виконавчого листа № 2/618/105/17 від 04 травня 2017 року Дворічанського районного суду Харківської області відсутня.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в розмірі ј частини усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 03 квітня 2017 року і до досягнення дитиною ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно виконавчого листа № 2/618/105/17 від 04 травня 2017 року Дворічанського районного суду Харківської області, заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 грудня 2019 року відсутня. Переплата зі сплати аліментів становить 01 грн 50 коп. (а. с. 18).

Згідно з висновком оцінки потреб сім`ї № 2 від 22 січня 2020 року, стан задоволення потреб дитини ОСОБА_3 - задовільний, батько здатний задовольнити потереби дитини, мати - невідомо. Вплив факторів сім`ї та середовища - позитивний (а. с. 43 - 44).

Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї від 22 січня 2020 року, самопочуття дитини, її зовнішній вигляд на належному рівні; відвідує школу, успішність добра, наявні підручники, зошити, іграшки та дитячі книжки; за емоційним станом дитина врівноважена, спокійна, активна, радісна; шкідливі звички та ознаки девіантної поведінки відсутні; стосунки з дідусем та бабусею довірливі, має негативні стосунки з одним із батьків (мамою); дитина може самостійно їсти, доглядає за особистими речами. Після конфліктної ситуації з матір`ю та її вітчимом, ОСОБА_4 виявляє бажання жити з батьком, бабусею та дідусем. Умови проживання - задовільні: на території домоволодіння розташовано два будинки, в одному проживають бабуся та дідусь, а в іншому - батько з сином. Будинки теплі, чисті, зі зручностями, для хлопчика оснащене місце для навчання та дозвілля, має одяг, який відповідає сезону, має іграшки, підручники, канцелярські приладдя. Прибудинкова територія безпечна для дитина, чиста, оснащена місцем для відпочинку (а. с. 45 - 48).

Згідно з актом обстеження умов проживання в будинку позивача від 22 січня 2020 року, наданим службою у справах дітей Дворічанської РДА Харківської області - умови проживання добрі, в будинку прибрано, тепло, є всі необхідні меблі, сучасне обладнання, пічне та газове опалення, продукти харчування. Для виховання та розвитку дитини створені всі умови (а. с. 49).

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно з ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 вказаної Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Натомість, національне сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір`ю.

В підготовчому засіданні було встановлено і позивачем ОСОБА_1 - батьком дитини доведено обставини можливості проживання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним, а відповідачкою ОСОБА_2 не надано заперечень стосовно цих обставин.

В підготовчому засіданні встановлено і доведено позивачем, що він як батько постійно піклується про сина, бере участь у його духовному та фізичному розвиткові; має постійне місце проживання та роботи, отримує стабільний щомісячний дохід, позитивно характеризується за місцем проживання. Крім того, позивач має підсобне господарство, матеріально спроможний забезпечувати сина всім необхідним, займається його вихованням, створив для нього комфортні умови життя. За бажанням відповідачки батько не заперечує щодо спілкування дитини з матір`ю

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 буде краще проживати з батьком, аніж з матір`ю, і визначення місця проживання дитини саме з батьком буде відповідати інтересам самої дитини, оскільки саме з ним він буде рости під опікою і відповідальністю, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Крім того, дана позиція відповідає висновку щодо застосування відповідних норм права, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц, у якій Суд, зокрема, зазначив, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Декларація прав дитини від 20.11.1959 не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Згідно з ч. 2 ст. 18 СК України, способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.

Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Частина 1 статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд, може, звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у ст.ст. 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

З аналізу статей вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється.

Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що наданий час син сторін у справі - ОСОБА_8 , перестав проживати з матір`ю і з 2017 року проживає з батьком, тобто змінився сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, та особи, яка їх одержує, тому, враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення від примусового стягнення на користь матері аліментів.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права.

Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Під час розгляду даної справи позивачем були надані належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження своїх позовних вимог, на підставі яких судом встановлені обставини та факти, що обґрунтовують вказані вимоги.

Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

При цьому, згідно вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України суд роз`яснює представникам відповідачів наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 цієї статті.

Судом також встановлено, що визнання відповідачами пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, вислухавши пояснення і висновки представниці служби у справах дітей, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази як кожен окремо так і в сукупності, виходячи з інтересів малолітньої дитини, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Керуючись ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, Постановою Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц, ст. ст. 19, 141, 150, 157, 161 СК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263 - 265, 268, 273, 280 - 289, 352, 354, п. 15.5) розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та припинення стягнення аліментів, треті особи: служба у справах дітей Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області, орган опіки та піклування Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області, - задовольнити повністю.

Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Дворічанським РВ УМВС України в Харківській обл. 09 червня 1998 року, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Дворічанський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Повне судове рішення складене 30 січня 2020 року.

Суддя Ю. М. Гніздилов