Справа № 753/5107/18 Головуючий 1 інстанція- Заставенко М.О.
Провадження № 22-ц/824/2321/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 січня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 08 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконими і скасування наказів та рішення, визнання дій протиправними,-

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що вона з 01 серпня 2014 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем, працюючи на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики, на підставі безстрокового трудового договору.

21 лютого 2017 року між нею і відповідачем укладено строковий трудовий договір про виконання обов`язків на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики строком на один рік (з 23 лютого 2017 року по 23 лютого 2018 року). Наказом відповідача від 29 березня 2017 року її було звільнено із займаної посади за п.5 ч.1 ст.40 КЗпПУ у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи, однак рішенням правління ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року попередній наказ про звільнення скасовано і її поновлено на роботі. Водночас в цей же день 23 лютого 2018 року наказом відповідача № 298/ос її звільнено з посади директора департаменту по закінченню строку трудового договору за п.2 ст.36 КЗпП України. Вважає таке звільнення незаконним, оскільки відповідно до ч.2 ст.391 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.23 цього Кодесу, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Оскільки, як укладений з нею у 2014 році первинний трудовий договір, так і укладений у 2016 році наступний трудовий договір були безстроковими, а при укладанні 21 лютого 2017 року строкового трудового договору збережено характер роботи і її посадові обов`язки, вважає, що трудові договори в даному випадку переукладалися, а не припинялися, а тому після закінчення строку трудового доовору відповідач мав перевести її на умови праці, передбачені попереднім безстроковим трудовим договором (наказ № 530/ос від 30 березня 2016 року), а не звільняти. Окрім того, її ніхто не повідомляв про поновлення на роботі завчасно, а тому наказ про її поновлення за

- 2 -

період який минув є неправомірним і таким, що порушує її права.

Зазначає, що наказом відповідача № 119/вт від 23 лютого 2018 року їй надано відпустку без збереження заробітної плати за період із 17 липня 2017 року по 23 лютого 2018 року. Даний наказ незаконий, бо вона зверталася до відповідача із заявою про надання відпустки по догляду за дитиною ще 14 липня 2017 року, у чому їй було відмовлено. Після отримання відмови 27 липня 2017 року її заява є нереалізованою, а тому видання даного наказу порушує її права.

У зв`язку із наведеним просила визнати незаконними і скасувати: рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року; наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року № 119/вт «Про надання відпустки без збереження заробітної плати»; наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року № 297/ос «По особовому складу»; наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року № 298/ос «Про припинення трудового договору»; визнати незаконними дії ПАТ «Укрзалізниця» щодо нарахування лікарняних з квітня 2017 року по липень 2017 року.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 18 вересня 2019 року позов задоволено частково. Визнано незаконними накази ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року № 119/вт «Про надання відпустки без збереження заробітної плати» та від 23 лютого 2018 року № 298/ос «Про припинення трудового договору». В решті позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, відповідач АТ «Укрзалізниця» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог в цій частині, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про перебування позивачки у трудових відносинах із відповідчем із 2014 року, оскільки ПАТ «Укзалізниця» утворено за постановою КМ України № 200 від 25 червня 2014 року, а державну реєстрацію підприємства здійснено лише 21 жовтня 2015 року. Окрім того, висновки суду про безстроковість трудових відносин спростовуються укладеним між сторонами строковим трудовим договором, який укладений за ініціативою позивачки на підставі її заяви, яка була добре ознайомлена з його умовами і отримала один примірник договору. Такі висновки зроблені з порушенням ст.ст.81,89 ЦПК України при неправильну застосуванні ст.ст.21,23 та 24 КЗпП України. Суд не врахував, що за умовами строкового трудового договору він припиняється після закінчення його дії, а тому звільнення позивачки є законним і обгрунтованим. Висновок суду про невидачу трудової книжки є невірним, бо відповідач направив позивачці листа від 23 лютого 2018 року про звільнення, запропонував вакантні посади та про необхідність отримання трудової книжки. Оскільки позивачка не звернулася за трудовою книжкою, то відповідач сприйняв це як небажання її отримання. З огляду на те, що позивачка має дитину, та з метою дотримання гарантій, встановлених ст.184 КЗпП України, відповідачем видано наказ № 439/ос від 05 березня 2018 року, яким за позивачкою збережено середню заробтну плату на період працевлаштування до досягнення дитиною 6 років, але не більше 3-х місяців. Висновки суду про незаконність наказувід 23 лютого 2018 року № 119/вт «Про надання відпустки без збереження заробітної плати» також безпідставні, оскільки наказ видано на підставі заяви позивачки.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржується і відповідно не є предметом апеляцінйого перегляду.

Позивачка ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив її позов, а доводи апеляційної скарги АТ «Укрзалізниця» є безпідставними і надуманими, не

- 3 -

грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник АТ «Укрзалізниця» адвокат Коротун О.М. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Дарницького районного суду м.Києва як незаконне.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Козій Д.О. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення в оскаржуваній частині та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 із 01 серпня 2014 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Так, згідно наказу № 1220/ос від 01 серпня 2014 року ОСОБА_1 прийнята на роботу з 01 серпня 2014 року на посаду начальника департаменту управління персоналом Державної адміністрації залізничного транспорту України, вид договору - безстроковий.

У зв`язку із реорганізацією Державної адміністрації залізничного транспорту України шляхом злиття у ПАТ «Укрзалізниця» позивачка наказом № 530/ос від 30 березня 2016 року призначена на посаду начальника Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця».

20 лютого 2017 року позивачка подала заяву про призначення її на посаду директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики на умовах укладення трудового договору.

21 лютого 2017 між ПАТ «Укрзалізниця» і ОСОБА_1 укладено трудовий договір № 50 та додаткова угода до нього, за умовами яких позивачка зобов`язалася виконувати обов`язки, визначені цим договором, посадовою інструкцією та локальними нормативними актами товариства, а останнє зобов`язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці працівника. Строк дії договору встановлено з 23 лютого 2017 року по 23 лютого 2018 року включно.

На підставаі вказаного договору наказом відповідача № 278/ос від 20 лютого 2017 року позивачку ОСОБА_1 переведено на посаду директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики за строковим трудовим договороміз 23 лютого 2017 року.

Наказом відповідача № 586/ос від 29 березня 2017 року позивачку звільнено з посади директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України.

- 4 -

Листом від 27 липня 2017 року відповідач відмовив позивачці у наданні їй відпустки по догляду за дитиною до 6 років в період із 17 липня 2017 року по 26 квітня 2018 року за її заявою, поданою 14 липня 2017 року.

Також судом встановлено, що наказом відповідача № 297/ос від 23 лютого 2018 року ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» із 30 березня 2017 року на умовах строкового трудового договору від 21 лютого 2017 року та повідомлено про це листом від 23 лютого 2018 року № Ц/6-25/7-18.

Наказом відповідача № 119/вт від 23 лютого 2018 року позивачці надано відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку на підставі її заяви від 14 липня 2017 року та повідомлено про це листом № Ц/6-25/8-18.

Наказом відповідача № 298/ос від 23 лютого 2018 року позивачку звільнено із займаної посади директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики із 23 лютого 2018 року на підставі п.2 ст.36 КЗпП України по закінченню строку трудового договору та повідомлено про це листом № Ц/6-25/9-18 від 23 лютого 2018 року. Цим же листом з метою дотримання вимог ст.184 КЗпП України позивачці запропоновано вакантні посади та надано строк у три дні для надання відповіді щодо прийняття пропозиції або відмови. Позивачка своїх пропозицій щодо зайняття вакантних посад відповідачу не надала.

Наказом № 439/ос від 05 березня 2018 року за позивачкою із 24 лютого 2018 року збережено середню заробітну плату на період працевлаштування, до досягнення дитиною шестирічного віку, але не більше трьох місяців.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позовні вимоги частково та визнаючи незаконним наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року № 298/ос «Про припинення трудового договору», суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачка була звільнена з посади за п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору незаконно, оскільки строк дії трудового договору позивача не закінчився, так як є безстроковим трудовим договором.

При цьому суд виходив з того, що у відношенні позивачки має місце неодноразове переукладення трудових договорів, а тому згідно ч.2 ст.391 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, які не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Суд помилково застосував до спірних правовідносин ст.391 КЗпП України, згідно якої якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 ст.23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Аналіз змісту даної норми свідчить про те, що по-перше, дана норма регулює питання щодо продовження дії строкового трудового договору.

По-друге, у ч.2 даної статті йдеться про випадки переукладання один чи декілька разів саме строкових трудових догворів, що дає підстави вважати їх такими, що укладені на невизначений строк.

В даному випадку як вище вказувалося із позивачкою мало місце укладення лише одного строкового трудового договору 21 лютого 2017 року терміном на один рік, переукладання цього договору з нею ще хоча б один раз не відбулося, а тому суд

- 5 -

неправильно застосував цю норму матеріального права, яка не регулює спірних правовідносин, що потягло невірне встановлення фактичних обставин справи та невірне вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконним наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року № 298/ос «Про припинення трудового договору» не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в цій частині межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позовне підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.23 КЗпПУ трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно п.2 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору.

Судом встановлено, що 20 лютого 2017 року позивачка подала відповдіачу заяву про призначення її на посаду директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики на умовах укладення трудового договору.

21 лютого 2017 між ПАТ «Укрзалізниця» і ОСОБА_1 укладено трудовий договір № 50 та додаткова угода до нього, за умовами яких позивачка зобов`язалася виконувати обов`язки, визначені цим договором, посадовою інструкцією та локальними нормативними актами товариства, а останнє зобов`язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці працівника.

Отже між сторонами виникли трудові відносини, які грунтувалися на строковому трудовому договорі.

Строк дії трудового договору встановлено з 23 лютого 2017 року по 23 лютого 2018 року включно (п.8.1).

Згідно п.8.5 трудового договору, укладеного між сторонами, припинення договору тягне за собою припинення трудових відносин із працівником на займаній посаді.

Наказом відповідача № 298/ос від 23 лютого 2018 року позивачку звільнено із займаної посади директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики із 23 лютого 2018 року на підставі п.2 ст.36 КЗпП України по закінченню строку трудового договору та повідомлено про це листом № Ц/6-25/9-18 від 23 лютого 2018 року.

Цим же листом з метою дотримання вимог ст.184 КЗпП України позивачці запропоновано вакантні посади та надано строк у три дні для надання відповіді щодо прийняття пропозиції або відмови. Позивачка своїх пропозицій щодо зайняття вакантних посад відповідачу не надала.

- 6 -

Наказом № 439/ос від 05 березня 2018 року за позивачкою із 24 лютого 2018 року збережено середню заробітну плату на період працевлаштування, до досягнення дитиною шестирічного віку, але не більше трьох місяців.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку про правомірність звільнення позивачки на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, якевідповідає вимогам закону та умовам укладеного трудового договору.

Доводи позивачки ОСОБА_1 про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.391 КЗпП України, необгрунтовані. Як вище вказувалося дана норма регулює питання продовження дії саме строкових трудових договорів, що як прямо зазначено у назві статті «Продовження дії строкового трудового договору на невизначений строк», так і слідує з зі змісту цієї норми, та стосується переукладання строкових трудових догворів один чи декілька разів, тобто укладання як мінімум ще одного строкового трудового договору після закінчення попереднього строкового договору, чого в даній справі не встановлено.

Це ж стосується посилань позивачки на те, що як укладений з нею у 2014 році первинний трудовий договір, так і укладений у 2016 році наступний трудовий договір були безстроковими, то при укладанні 21 лютого 2017 року строкового трудового договору збережено характер роботи і її посадові обов`язки, а тому трудові договори в даному випадку переукладалися, а не припинялися, суперечать укладеному між сторонами строковому трудовому договору, з якого вбачається, що це інший трудовий договір з іншими умовми, зокрема щодо термінів дії договору та сум винагороди за роботу. Так позивачка отимувала за попередніт договором 10078 грн., а за умовами строкового трудового договору - 108000 грн.

Посилання позивачки на те, що після закінчення строкового трудового договору відповідач мав не звільняти її, а перевести на умови праці, передбачені попереднім бзстроковим трудовим договором (наказ № 530/ос від 30 березня 2016 року), надумані та безпідставні.

Укладення між сторонами 21 лютого 2017 року строкового трудового договору щодо виконання позивачкою обов`язків директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» свідчить про припинення безстрокового договору і набуття чинності трудовим догвором з іншими умовами. При цьому закінчення строкового трудового договору не означає повернення до попереднього безстрокового трудового догвоору, як помилково вважає позивачка, оскільки таке не передбачено ні КЗпП України, ні іншим трудовим законодавством.

Окрім того, такі доводи суперечать змісту укладеного між сторонами строкового трудового договору, згідно п.8.5 якого закінчення строку трудового договору тягне припинення трудових відносин між сторонами.

Відхиляючи даний довід, колегія суддів враховує, що обумовлені строковим трудовим договором обов`язки сторін існують виключно у межах строку дії такого договору і припиняються після закінчення його дії. З огляду на те, що строк дії контракту закінчився і сторони не виявили бажання їх продовжити підстави для поновлення на роботі за межами строку дії контракту відсутні.

Доводи позивачки ОСОБА_1 щодо недотримання п.2.3.5 трудового договору, який передбачає повідомлення роботодавцем працівника про закінчення дії догвору не пізніше ніж за місяць до закінчення строку дії, спростовуються матеріалами справи. Подаючи відзив на позов, відповідач АТ «Укрзалізниця» додав лист від 17 січня 2018 року, адресований позивачці, в якому зазначено про те, що вважаючи своє звільнення незаконним, позивачка звернула до суду з позовом про поновлення на роботі, який розглядається Дарницьким районним судом м.Києва. Також відповідач вказав, що у випадку прийняття

- 7 -

судом рішення про поновлення її на роботі, відповідач повідомляє про закінчення дії договору 23 лютого 2018 року (т.1 а.а.223-224).

Також, відхиляючи даний довід, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивачка тлумачить зміст п.2.3.5 трудового договору, який передбачає повідомлення роботодавцем працівника про закінчення дії договору не пізніше ніж за місяць, як такий, що у випадку недотримання цього трудовий договір вважається продовженим, що на думку колегії є хибним.

Укладений між сторонами 21 лютого 2017 року строковий трудовий договір не містить положень про те, що у випадку, якщо роботодавець за місяць до закінчення строку дії договору не попередить працівника про його припинення, то цей договір вважається продовженим на такий же, чи інший термін. Не містить таких положень і діюче трудове законодавство.

Навпаки п.8.4 договору передбачає можливість продовження його дії лише у встановленому законом порядку.

Водночас чинний КЗпП України передбачає можливість продовження дії строкового трудового договору виключно у випадках коли трудові відносини тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення (п.2 ст.36, ч.1 ст.391 КЗпПУ).

За таких обставин колегія суддів вважає, що даний пункт п.2.3.5 передбачає інформативне повідомлення працівника про те, що трудовий договір через місяць закінчить свою дію, що і було дотримано відповідачем.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання незаконним наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року № 119/вт «Про надання відпустки без збереження заробітної плати»суд першої інстанції керувався його незаконністю.

При цьому суд виходив з того, що видання наказу за період який минув і під час якого позивачка ні фактично, ні юридично не перебувала у відпустці по догляду за дитиною є незаконним та таким, що порушує її права.

Колегія суддів погоджується із такими висновками і вважає їх вірними.

Спірні відносини в цій частині регулюються Законом України «Про відпустки», згідно п.3 ст.25 якого відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку матері, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Судом встановлено, що листом від 27 липня 2017 року відповідач відмовив позивачці у наданні їй відпустки по догляду за дитиною до 6 років в період із 17 липня 2017 року по 26 квітня 2018 року за її заявою, поданою 14 липня 2017 року. Наведене свідчить, що заява позивачки про надання відпустки розглянута і не задоволена, відпустка не надана.

Водночас, після поновлення позивачки на роботі наказом № 297/ос від 23 лютого 2018 року, відповідач іншим наказом № 119/вт від 23 лютого 2018 року надав позивачці відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку на підставі її заяви від 14 липня 2017 року, у чому раніше відмовив.

При цьому, видаючи наказ більш як через сім місяців, після подачі заяви, відповідач усупереч загальним засадам цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності і розумності дій учасника правовідносин, не з`ясував у позивачки чи підтримує подану раніше заяву про надання відпустки та чи не заперечує проти надання відпустки, оскільки заява подавалася більш як за сім місяців до видання наказу.

В тому числі з`ясуванняцих обставин було необхідним з урахуванням наявності тривалого трудового спору між сторонами.

За таких обставин, з огляду на те, що надання відпустки заднім числом, в період коли

- 8 -

позивачка фактично не перебувала у відпустці, порушує її права, суд першої інстанції вірно визнав оспорюваний наказ незаконним.

Доводи апеляційної скарги відповідача про хибність висновків суду про незаконність наказу з огляду на те, що наказ не суперечиь жодній нормі права, а дії вчинені відповідачем щодо його видання відповідачють КЗпП України та закону України «Про відпустки» безпідставні.

Згідно положень ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, підставою для звернення особи до суду за захистом своїх прав є факт їх порушення.

В даному випадку колегія суддів вважає, що видача відповідачем наказу № 119/вт від 23 лютого 2018 року «Про надання відпустки без збереження заробітної плати» за період із 14 липня 2017 року по 23 лютого 2018 року призводить до порушеня трудових прав позивачки з огляду на те, що при її поновленні на роботі за наказом відповідача від 23 лютого 2018 року їй мав бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 30 березня 2017 року по 23 лютого 2018 року (з урахуванням вже проведених виплат).

Видача ж відповідачем наказу про надання відпустки без збереження заробітної плати, за період який минув, позбавляє її такого права, і як наслідок наказ є неправомірним, таким, що порушує вимоги ч.2 ст.235 КЗпП Українита права позивачки.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 08 листопада 2019 року в частині визнання незаконим наказу Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» № 298/ос від 23 лютого 2018 року «Про припинення трудового договору» скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: