Постанова

Іменем України

05 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 757/46318/17

провадження №61-13624св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Спільне підприємство у формі приватного акціонерного товариства «Софрахім»,

відповідач: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Спільного підприємства у формі приватного акціонерного товариства «Софрахім» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 серпня 2018 року у складі судді Матійчук Г. О. та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року Спільне підприємство у формі приватного акціонерного товариства «Софрахім» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та просило стягнути з солідарно з відповідачів на його користь 1 500 000 грн на відшкодування збитків.

В обґрунтування позову зазначало, що 06 грудня 2016 року уклало з Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк») договір строкового банківського вкладу (депозиту) № 33933, відповідно до умов якого відкрило вкладний рахунок № НОМЕР_1 та внесло грошові кошти в сумі 1 500 000 грн, встановлено дату повернення вкладу 16 січня 2017 року.

Рішенням правління Національного банку України №14-рш/БТ від 10 січня 2017 року «Про віднесення ПАТ «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних», запроваджено тимчасову адміністрацію на 1 місяць з 11 січня 2017 до 10 лютого 2017 року, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «Платинум Банк» Ірклієнку Ю. П.

В подальшому 24 лютого 2017 року було прийнято рішення № 743 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Процедура ліквідації розпочата фактично 24 лютого 2017 року.

10 березня 2017 року ним поштою на адресу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» було направлено заяву про визнання кредитором.

Відповідно до наданих Національним банком України відомостей про остаточних ключових учасників у структурі власності банку станом на 01 січня 2017 року у ПАТ «Платинум Банк» відповідачі здійснюють вирішальний вплив на управління та діяльність банку та є власниками істотної участі в банку незалежно від формального володіння.

Відповідно до статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку, що не було здійснено ними.

Оскільки банк віднесено до категорії неплатоспроможних, наявний причинний зв`язок між діями відповідачів, як пов`язаних з банком осіб, які фактично керували його діяльністю, та негативними наслідками, що настали для банку та позивача внаслідок їх діяльності.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року, у задоволенні позову Спільного підприємства у формі приватного акціонерного товариства «Софрахім» відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що передбачена статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відповідальність власників істотної участі банку не є автоматичною, а може бути застосована лише за наявності їх вини у настанні неплатоспроможності банку. Посилання позивача на те, що у зв`язку з порушенням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність» погіршилось фінансове становище ПАТ «Платинум Банк», що унеможливило повернення йому суми банківського вкладу, не підтверджені належним та допустимим доказами. Позивач не довів заподіяння шкоди саме внаслідок неправомірних рішень, дій чи бездіяльності відповідачів.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2019 року Спільне підприємство у формі Приватного акціонерного товариства «Софрахім» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 серпня 2018 року і постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що у рішенні Правління Національного банку України про віднесення ПАТ «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних зазначено, що станом на 10 січня 2017 року структура власності банку залишається непрозорою, банком не вживалися належні заходи для приведення власної структури у відповідність до вимог Положення про порядок подання відомостей про структуру власності банку, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 21 травня 2015 року № 328.

Правління Національного банку України встановило, що здійснені керівництвом ПАТ «Платинум Банк» та власниками істотної участі цього банку заходи щодо його докапіталізації є недостатніми, банк не забезпечив виконання плану реструктуризації у визначений строк.

Позивач відповідно до положень статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» включений у сьому чергу задоволення вимог кредиторів, тому фактично може бути недостатньо ліквідаційної маси для виплати сьомої черги вимог кредиторів.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Печерського районного суду м. Києва.

19 вересня 2019 року справа № 757/46318/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IXустановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 06 грудня 2016 року між ПАТ «Платинум Банк» та Спільним підприємством у формі Приватного акціонерного товариства «Софрахім» укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) № 33933, відповідно до умов якого позивачем було відкрито владний рахунок № НОМЕР_1 , прийнято від вкладника грошову суму в розмірі 1 500 000 грн та встановлено дату повернення вкладу - 16 січня 2017 року.

Рішенням Правління Національного банку України від 10 січня 2017 року № 14-рш/БТ ПАТ «Платинум Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням Правління Національного банку України від 24 лютого 2017 року № 743 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «Платинум Банк» строком на два роки з 24 лютого 2017 року по 23 лютого 2019 року включно. Призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Платинум Банк» провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банку відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Ірклієнку Ю. П. строком на два роки з 24 лютого 2017 року по 23 лютого 2019 року включно.

Позивач 10 березня 2017 року направив Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» заяву про визнання кредитором та вимогу перерахувати належні підприємству грошові кошти на рахунки іншого банку.

Відповідно до наданих Національним банком України у відповідь на адвокатський запит відомостей про остаточних ключових учасників у структурі власності ПАТ «Платинум Банк» станом на 01 січня 2017 року ОСОБА_2 здійснює вирішальний вплив на управління та діяльність банку та є власником істотної участі у банку незалежно від формального володіння відповідно до рішення комітету Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайту) платіжних систем від 01 квітня 2016 року № 175. ОСОБА_1 здійснює значний вплив на управління та діяльність банку та є власником істотної участі в банку незалежно від формального володіння на підставі рішення Правління Національного банку України від 11 жовтня 2016 року № 329/БТ.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України №329-рш/БТ від 10 жовтня 2016 року визнано наявність значного впливу ОСОБА_1 на правління банку. Визнано ОСОБА_1 власником істотної участі в банку незалежно від формального володіння на підставі того, що він здійснює значний вплив на управління та діяльність банку.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частинами першою, другою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Разом з тим згідно з частиною першою статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені у спеціальному законі.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI), який є спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини.

Згідно з пунктами 6, 16 частини першої статті 2 вищевказаного Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства; тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень.

Статтею 36 Закону № 4452-VI врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Згідно з частиною п`ятою, пунктом 1 частини шостої статті 36 Закону № 4452- VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку; 4) зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі; 5) нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед вкладниками та кредиторами. Обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 46 Закону № 4452-VI з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом № 4452-VI.

Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2015 року у справі № 6-2001цс15, від 13 червня 2016 року у справі № 6- 1123цс16, від 12 квітня 2017 року у справі № 6-350цс17.

Законом № 4452-VI також визначено процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку.

Статтею 52 Закону № 4452-VI встановлено черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплату витрат та здійснення платежів.

Згідно з частиною п`ятою статті 52 Закону № 4452-VI Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. Фонд або уповноважена особа Фонду також має право заявити вимоги до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з цим Законом прирівнюються до вкладів.

Отже, лише після складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження реальної ліквідаційної маси банку, продажу майна банку та задоволення вимог кредиторів у процесі ліквідації банку в порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону № 4452-VI, можна встановити розмір вимог кредиторів, що не покривається наявними активами банку, тобто конкретний розмір завданих кредиторам збитків.

Статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Банк не відповідає за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань у разі прийняття Національним банком України рішення про запровадження обмежень на діяльність банків, зупинення операцій по рахунках, арешту власних коштів банку на його рахунках уповноваженими органами державної влади. Учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку. Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку. Пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність. Пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду.

Покладення відповідальності за зобов`язаннями банку на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним, що передбачена статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», не є автоматичною. Така відповідальність може бути застосована до власників істотної участі лише в разі віднесення банку до категорії неплатоспроможних з вини таких власників.

Таким чином, особа, яка вимагає відшкодування шкоди з власників істотної участі банку та/або їх керівників, має довести факт заподіяння такої шкоди вказаними особами внаслідок дій або бездіяльності, розмір зазначеної шкоди, надати докази зв`язку між невиконанням зобов`язань та заподіяною шкодою і докази вини власника.

Такий елемент, як наявність шкоди, полягає в будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає в порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні від здійснення приписів правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Зазначені правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі 757/21639/15-ц (провадження № 61-19063св18), від 26 червня 2019 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 61-31386св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 761/6321/17-ц (провадження № 61-16884св19).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що позивачі не довели за допомогою належних і допустимих доказів того, що відповідачі як власники істотної участі ПАТ «Платинум Банк» не вжили дієвих і своєчасних заходів з фінансування та підтримки цього банку для проведення його діяльності відповідно до вимог законодавства, що призвело до подальшого погіршення фінансових показників його діяльності та неможливості своєчасного виконання банком зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами, відтак не довели наявності їх вини у неповерненні грошових коштів за договорами банківських вкладів, зокрема факту заподіяння шкоди ПАТ «Платинум Банк» та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю відповідачів та настанням неплатоспроможності банку, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що вина відповідачів як власників істотної участі ПАТ «Платинум Банк» в настанні неплатоспроможності банку підтверджена рішенням Правління Національного банку України від 10 січня 2017 року № 14-рш/БТ «Про віднесення ПАТ «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних», оскільки Національний банк України не є повноважним органом, який встановлює наявність або відсутність вини особи, а може лише висловити свою точку зору з цього питання.

В матеріалах справи відсутні докази вжиття щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_1 як власників істотної участі ПАТ «Платинум Банк» будь-яких заходів впливу за порушення вимог законодавства у сфері банківської діяльності, тому рішення Правління Національного банку України від 10 січня 2017 року № 14-рш/БТ «Про віднесення ПАТ «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних» не може бути достатньою підставою для висновку про те, що з їх вини банк віднесено до категорії неплатоспроможних. Крім того, до закінчення ліквідаційної процедури відсутні правові підстави стверджувати про те, що позивачам завдано майнової шкоди, оскільки в порядку реалізації процедури ліквідації їх вимоги підлягають внесенню до реєстру кредиторів банку та погашенню в порядку черговості.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, і стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу Спільного підприємства у формі приватного акціонерного товариства «Софрахім» залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Спільного підприємства у формі приватного акціонерного товариства «Софрахім» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко М. Ю. Тітов