Постанова

Іменем України

05 серпня 2020 року

м. Київ

справа № № 265/3034/19

провадження № 61-21552св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач: Департамент адміністративних послуг Маріупольської міської ради Донецької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 жовтня 2019 року у складі судді Гноєвого С. С. та постанову Донецького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Попової С. А., Кочегарової Л. М., Ткаченко Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради Донецької області про усунення перешкод у користуванні житлом.

Вимоги обґрунтовані тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 .

10 травня 2019 року звернувся до Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради Донецької області із заявою про реєстрацію місця проживання. Однак, у його квартирі є зареєстровані особи, які раніше проживали в ній та були зареєстровані за вказаною адресою попереднім власником.

Позивач звернувся з заявою про зняття з реєстрації осіб, які були зареєстровані в його квартирі попереднім власником житла.

Зазначав, що у знятті з реєстрації вищевказаних осіб йому відмовлено на підставі абзацу 2 пункту 11 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» (далі - Постанова).

Абзацем 2 пункту 11 Постанови передбачено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними.

Позивач зазначив, що відмова у знятті з реєстрації осіб є незаконною, оскільки особи, що були зазначені для зняття з реєстрації у квартирі, проживали та були зареєстровані в квартирі її колишнім власником. Оскільки право власності на квартиру перейшло до позивача, то зареєстровані в ній особи не мають права на її користування та підлягають зняттю з реєстрації.

Фактично позивач, являючись власником квартири, не може здійснювати право власності спірною квартирою, зокрема користуватися нею, чим порушуються його права, передбачені статтею 319 ЦК України.

ОСОБА_1 просив визнати незаконною відмову Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради Донецької області в знятті ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 та зобов`язати Департамент адміністративних послуг Маріупольської міської ради Донецької області зняти з реєстрації вказаних осіб, зареєстрованих у квартирі АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 жовтня 2019 року провадження в справі закрито.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предметом спору є оскарження дій суб`єкта владних повноважень, тому спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Донецького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року ухвала суду першої інстанції залишена без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що доводи позивача про те, що підставою звернення до суду із зазначеним позовом є захист права власності на квартиру, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки предметом спору є захист права користування, розпорядження своїм майном, зокрема проживання у квартирі, власником якої є позивач, тому спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи інших учасників справи

Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

13 березня 2020 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

10 травня 2019 року позивач звернувся до Департамента адміністративних послуг Маріупольської міської ради Донецької області із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Департамент адміністративних послуг Маріупольської міської ради Донецької області відмовив ОСОБА_1 у задоволенні заяви, посилаючись на абзац 2 пункту 11 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-ІХ) передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частинах першій та другій статті 406 ЦПК України визначено, що ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України. Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Положеннями статей 2, 4, 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, закріплено завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Однак сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

ОСОБА_1 звернувся до суду загальної юрисдикції з метою усунення йому перешкод у користуванні квартирою, яку набув у власність, шляхом визнання незаконною відмови Департамента адміністративних послуг Маріупольської міської ради Донецької області щодо зняття з реєстрації осіб, зареєстрованих у квартирі попереднім власником, та зобов`язання відповідача зняти з реєстрації таких осіб, з метою здійснення власної реєстрації свого місця проживання в квартирі.

Вимоги позивача про визнання незаконною відмови Департамента адміністративних послуг Маріупольської міської ради Донецької області пов`язані із захистом його права власності, а не з неправомірними діями суб`єкта владних повноважень.

Отже, у цій справі виник спір про право, що унеможливлює його розгляд за правилами адміністративного судочинства. Вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 16 ЦК одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином правовідносини, які склалися між сторонами, є цивільно-правовими та не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, оскільки в цьому випадку є спір про право цивільне, а саме про визнання прав, свобод та інтересів, що виникають із права власності та права на житло.

Та обставина, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, не змінює правової природи спірних правовідносин та не робить цей спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Позивач вважав, що рішення Департамента адміністративних послуг Маріупольської міської ради Донецької області порушує його майнові права на користування квартирою, а тому в цьому випадку існує спір про право, що у свою чергу унеможливлює його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Подібні висновки щодо застосування норм права викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2018 року в справі № 761/33504/14-а, від 20 червня 2018 року в справі № 727/10968/17, від 12 червня 2019 року в справі № 1903/944/12, від 11 вересня 2019 року в справі № 815/742/14.

Враховуючи наведене, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства є помилковим та не ґрунтується на нормах процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У частинах третій, четвертій статті 406 ЦПК України зазначено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Колегія суддів вважає, що суди першої й апеляційної інстанцій порушили правила юрисдикції, а тому касаційну скаргу слід задовольнити, ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 жовтня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 жовтня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

І. М. Фаловська