УХВАЛА

22 липня 2020 року

м. Київ

справа №520/661/18

провадження № 61-9398ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 січня 2019 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 13 травня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної залиттям квартири,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної залиттям квартири, в якій з урахуванням уточнень просив суд стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 50 119,14 грн та моральну шкоду в розмірі 6 000,00 грн.

Заочним рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 січня 2019 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування матеріальної шкоди, яка заподіяна внаслідок подвійного залиття квартири, 42 410,14 грн та на відшкодування моральної шкоди - 2 000,00 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 січня 2019 року залишено без задоволення.

Постановою Одеського апеляційного суду від 13 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково: скасовано заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 січня 2019 року та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування матеріальної шкоди 30 753,28 грн та на відшкодування моральної шкоди 2 000,00 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 1 414,80 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У червні 2020 року представник ОСОБА_1, діючий в інтересах ОСОБА_2 , подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 січня 2019 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 13 травня 2020 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу, подані матеріали, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 грн.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у даній справі позивачем заявлена ціна позову у розмірі 56 119,14 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*100=210 200).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З цього приводу скаржник зазначає, що судові рішення підлягають перегляду в касаційному порядку на підставі пункту «а» частини третьої статті 389 ЦПК України для формування єдиної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах та надання відповіді на запитання - чи є позбавленням права на доступ до правосуддя відмова суду у перегляді заочного рішення та виклику свідків із подальшим переглядом справи судом апеляційної інстанції. Однак, скаржник не мотивує належним чином, стосовно застосування якої норми права формуватиметься правозастосовча практика шляхом перегляду даної справи в касаційному порядку. Формальне посилання на дану норму не є безумовною підставою для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у малозначній справі.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначена справа є малозначною в силу закону та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Оскільки ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1, діючого в інтересах ОСОБА_2 , на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 січня 2019 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 13 травня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної залиттям квартири.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. А. Калараш

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик