Справа № 463/4831/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/811/1395/18 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровської Х.І.,

з участю: представника позивачів - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 08 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Четверта Львівська державна нотаріальна контора, про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом, в якому просили встановити той факт, що квартира АДРЕСА_1 , яка зазначена в заповіті ОСОБА_7 від 14 серпня 2007 року, та будинок АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстроване на підставі рішення постійно діючого третейського суду при Львівській асоціації учасників ринку нерухомості від 13 березня 2009 року, - є одним і тим самим нерухомим майном, на яке відкрилась спадщина після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/24 частини будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_7 , а за ОСОБА_3 визнати право власності на 1/24 частини будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_7 .

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що за життя, 14 серпня 2007 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповіла належну їй частку в квартирі АДРЕСА_1 своєму синові - позивачу ОСОБА_2 , однак, рішенням постійно діючого третейського суду при Львівській асоціації учасників ринку нерухомості від 13 березня 2009 року проведено реальний поділ будинку АДРЕСА_1 в натурі шляхом виділення квартири №1, загальною площею 219,1 кв.м., та квартири №2, загальною площею 125,5 кв .м . , у два окремі будинки, відповідно , №11а та №11 , а тому належна спадкодавцеві ОСОБА_7 частина квартири після такого поділу стала вже частиною будинку.

Позивачі зазначають, що площа чи будь-які інші дані квартири і будинку жодним чином не змінювались, а тому права інших співвласників не порушувались.

Крім цього, зазначають, що вказаним рішенням третейського суду визнано право спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 157,5 кв.м., за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 і проведена державна реєстрація їх права власності на цей будинок.

Після смерті ОСОБА_7 позивачі звернулись до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, однак, державним нотаріусом Ярошенко Ж.С. було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на частину вказаного будинку, з тих підстав, що ними не представлено оригіналів правовстановлюючих документів на будинок та письмових заяв від інших співвласників про підтвердження за померлим співвласником відповідної частини цього нерухомого майна.

Підставою для відмови позивачу ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, окрім викладених вище підстав, державним нотаріусом було зазначено ще й невідповідність спадкового майна, зазначеного в заповіті, майну, яке зазначене у витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.03.2009 року.

Позивачі вказують, що за таких обставин, вони позбавлені можливості оформити своє право на спадщину, оскільки відповідачі, в яких знаходяться оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, їх не надають та не надають вказаних письмових заяв.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 08 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржили позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі свого представника - ОСОБА_1 , просять його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким їхній позов задовольнити.

Свої доводи апелянт обгрунтовує тим, що рішення постійно діючого третейського суду, на підставі якого було зареєстровано право власності на будинок №11 , не оскаржувалось у встановленому законом порядку, а тому суд першої інстанції не повинен був давати йому правової оцінки.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що позивачі обрали невірний спосіб захисту порушеного права, і вважає, що в інший спосіб їхнє право на спадкове майно, з урахуванням складеного спадкодавцем заповіту, не може бути захищене.

Крім того, апелянт звертає увагу, що позивачі не можуть надати нотаріусу оригінали правовстановлюючих документів на будинок, необхідних для оформлення своїх спадкових прав, оскільки такі знаходяться у відповідачів і вони відмовляються їх надати.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи, окрім сторони позивача, не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені (а.с.233-236), клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, а тому відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом, коло яких визначено ст.ст.1261-1265 цього Кодексу, зокрема, спадкоємці першої черги (діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки).

Відповідно до статті 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Судом встановлено, що спадщина після смерті ОСОБА_7 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15).

ОСОБА_7 є дружиною позивача ОСОБА_3 та матір`ю позивача ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_6

14 серпня 2007 року ОСОБА_7 склала заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської нотаріальної контори Настасенко О.М., зареєстрований в реєстрі за №4-1158, відповідно до якого ОСОБА_7 на випадок своєї смерті заповіла належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 своєму синові - позивачеві ОСОБА_2 (а.с.14).

З витребуваних апеляційним судом матеріалів інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 встановлено, що 20 травня 1994 року Львівською міською адміністрацією видано Свідоцтво №20633 про право власності на квартиру, згідно з яким квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 125,5 кв.м., належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с.239).

Інша квартира в цьому будинку - квартира №1 належала на праві власності ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на підставі Свідоцтва №21096 про право власності на квартиру, виданого Львівською міською адміністрацією 02 червня 1994 року (а.с.240).

Рішенням постійно діючого третейського суду при Львівській асоціації учасників ринку нерухомості від 13 березня 2009 року (а.с.11-13), оригінал якого міститься в матеріалах вказаної вище інвентаризаційної справи, проведено реальний поділ будинку АДРЕСА_1 в натурі шляхом виділення квартири №1, загальною площею 219,1 кв.м., і квартири №2, загальною площею 125,5 кв .м . , у два окремі будинки, відповідно, №11а і №11 .

Визнано право спільної часткової власності на будинок №11а , загальною площею 219,1 кв.м., за ОСОБА_9 (2/6 частки), ОСОБА_10 (3/6 частки) та ОСОБА_15 (1/6 частки).

Визнано право спільної сумісної власності на будинок №11 , загальною площею 157,5 кв.м. , за ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

На підставі цього рішення третейського суду за ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 27 березня 2009 року зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 (а.с.10).

Отже, внаслідок реального поділу будинку №11 утворились два нових об`єкти нерухомого майна: будинок №11а (раніше квартира №1) та будинок №11 (раніше квартира №2 ), а тому на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 07 грудня 2012 року такого об`єкту нерухомого майна, як квартира АДРЕСА_1 , вже не існувало, відтак, нотаріус підставно відмовив ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , а тому, в силу наведених вище норм ЦК України, не підлягає задоволенню й вимога ОСОБА_2 про встановлення факту та визнання за ним права власності на частку в будинку №11 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , як він просить у своїй позовній заяві.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що доводи позивачів про те, що після поділу будинку, шляхом виділення квартир в натурі, площа чи будь-які інші технічні показники квартири №2 і утвореного будинку №11 жодним чином не змінились, є безпідставними, оскільки до поділу площа квартири №2 була 125,5 кв.м, а після поділу площа будинку №11 вже становила 157,5 кв.м.

Однак, це не позбавляє ОСОБА_2 оформити свої спадкові права на належну його матері частку в будинку в порядку спадкування за законом в позасудовому порядку.

Безпідставними є доводи позивачів про неможливість отримання оригіналів правовстановлюючих документів на будинок, оскільки такі документи містяться в матеріалах інвентаризаційної справи і кожний співвласник будинку (а позивачі є співвласниками будинку) повинен мати (або може отримати) свій примірник правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно (а у разі втрати - його дублікат), а не тільки відповідачі, як стверджують позивачі у своїй позовній заяві.

Отже, наявність постанови нотаріуса про відмову у вчиненні вказаної вище нотаріальної дії не позбавляє позивачів повторно звернутись до нотаріуса за видачею свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 на успадкування належної їй частки будинку, надавши всі необхідні для цього документи.

За відсутності згоди інших співвласників будинку щодо визначення частки спадкодавця ОСОБА_7 у вказаному будинку, спір може бути вирішений у судовому порядку, як правильно вказав у своєму рішенні суд першої інстанції, шляхом визначення частки спадкодавця ОСОБА_7 , а не у спосіб встановлення факту та визнання права власності на спадкове майно, як звернулись позивачі у даній справі.

Отже, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про безпідставність заявлених позивачами вимог, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 08 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 січня 2020 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.