06.08.2020 Справа № 363/1710/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2020 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого судді Баличевої М.Б., секретаря Дехтяренко О.В., за участю представника позивача Яремчук В.В., представника відповідачів ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вишгороді цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «ЕЛВО-Україна» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «ЕЛВО-Україна» звернулося до Вишгородського районного суду Київської області із позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу недійсним, в якому просило визнати недійсним договір купівлі - продажу транспортного засобу МАЗ 437040, з номером кузова НОМЕР_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 19.11.2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у серпні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «ЕЛВО-Україна» зверталося до Вишгородського районного суду Київської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди за наслідками ДТП. Разом із вказаним позовом було також подано заяву про забезпечення позовних вимог та ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 26.10.2016 року накладено арешт на автомобіль марки МАЗ 437040, державний номерний знак НОМЕР_2 з номером кузова НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . Вказану ухвалу суду відповідач отримав особисто 18.11.2016 року, а 21.11.2016 року адвокат відповідача був ознайомлений з матеріалами цивільної справи № 363/3167/16-ц. 30.12.2016 року представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «ЕЛВО-Україна» подано заяву про накладення арешту до директора регіонального сервісного центру МВС Київської області на виконання ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 26.10.2016 року у цивільній справі № 363/3167/16-ц. Листом від 05.01.2017 року № 31/10-99 регіональний сервісний центр МВС України Київської області повідомив про неможливість виконання ухвали про забезпечення позову від 26.10.2016 року у цивільній справі № 363/3167/16-ц у зв`язку з тим, що автомобіль марки МАЗ 437040, державний номерний знак НОМЕР_2 з номером кузова НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 - 19.11.2016 року перереєстровано на нового власника. З огляду на зазначене, позивач вважає, що ОСОБА_2 здійснив перереєстрацію автомобіля марки МАЗ 437040, державний номерний знак НОМЕР_2 з номером кузова НОМЕР_1 на наступний день, від дати вручення останньому ухвали про забезпечення позову у цивільній справі № 363/3167/16-ц, якою було накладено арешт на зазначений автомобіль, чим вийшов за межі своєї дієздатності у вчиненому правочині з відчуження транспортного засобу. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10.05.2018 року у цивільній справі № 363/3167/16-ц позовну заяву задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Елво - Україна» завдану майнову шкоду у розмірі 241 501 гривню 15 копійок та витрати з визначення вартості матеріального збитку у розмірі 1 000 гривень, а всього стягнуто 242 501 гривню 15 копійок, а також стягнуто витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 637 гривень 52 копійки. Рішення суду набрало законної сили 12.06.2018 року. Отже, позивач вважає, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо. На підставі викладеного, Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «ЕЛВО-Україна» звернулося до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 14.06.2019 року відкрито провадження по вказаній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 11.12.2019 року залучено в якості співвідповідача у вищевказаній цивільній справі ОСОБА_3 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 16.03.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «ЕЛВО-Україна» позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити з підставі викладених у позовній заяві.

Представник відповідачів - адвокат Купрієнко В.С. позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки відсутні підстави визнання договору-купівлі продажу транспортного засобу недійсним, сторони діяли добросовісно, без будь-яких обмежень. Також вказав, що 19.11.2016 року був відчужений інший транспортний засіб, який належав ОСОБА_2 та був відчужений на користь ОСОБА_3 19.11.2016 року, а саме: автомобіль марки МАЗ 437040, державний номерний знак НОМЕР_4 , тобто на вказаний автомобіль не вживалися заходи забезпечення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Елво - Україна» у цивільній справі № 363/3167/16-ц та він не був предметом її розгляду. Раніше відповідачі надавали до суду письмові відзиви на позовну заяву, в яких просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що з 06 вересня 2016 року в провадженні Вишгородського районного суду Київської області перебувала цивільна справа № 363/3167/16-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Елво - Україна» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди за наслідками ДТП.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року за клопотанням представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Елво - Україна» були вжиті заходи забезпечення позову та накладено арешт на автомобіль марки МАЗ 437040, державний номерний знак НОМЕР_2 з номером кузова НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . Ухвала суду набрала законної сили 03.11.2016 року.

З листа регіонального сервісного центру МВС в Київській області від 05.01.2017 року № 31/10-99, який був наданий до суду на виконання ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року про забезпечення позову вбачається, що накласти арешт на транспортний засіб - автомобіль марки МАЗ 437040, державний номерний знак НОМЕР_5 , що був зареєстрований за ОСОБА_2 не є можливим оскільки, вищевказаний транспортний засіб 19.11.2016 року перереєстровано на нового власника.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10 травня 2018 року у цивільній справі № 363/3167/16-ц позовну заяву задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Елво - Україна» завдану майнову шкоду у розмірі 241 501 гривню 15 копійок та витрати з визначення вартості матеріального збитку у розмірі 1 000 гривень, а всього стягнуто 242 501 гривню 15 копійок, а також стягнуто витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 637 гривень 52 копійки. Рішення суду набрало законної сили 12.06.2018 року.

З листа територіального сервісного центру № 3245 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області від 22.08.2019 року № 703 вбачається, що 19.11.2016 року ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_3 транспортний засіб - автомобіль марки МАЗ 437040, державний номерний знак НОМЕР_4 з номером кузова НОМЕР_1 , який був зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Згідно приписів ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з приписами ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно дост. 627 ЦК України, договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договорів, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Положеннями статті 655 ЦК України, встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

При вирішенні даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України у справі за № 6-605 цс16. Так, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина першастатті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язків елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третястатті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статті 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Згідно вимог частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Крім того, 24 липня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 405/1820/17, провадження № 61-2761св19 (ЄДРСРУ № 83387308) врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України та зазначає, що вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; майно відчужене на підставі безвідплатного договору; майно відчужене на користь близького родича; після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Тобто, на переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, тобто боржником вчинено фраудаторний правочин.

В спірному договорі про продаж транспортного засобу, була визначена вартість автомобіля; автомобіль не був відчужений на користь близького родича, так як відповідачі між собою не є родичами будь-якого ступеня споріднення.

Таким чином, для визнання даного правочину недійсним з підстав того, що даний правочин є фраудаторним, повинна бути наявна сукупність наведених вище обставин, а сукупність - це неподільна єдність ознак чи підстав. В даному випадку відсутня сукупність ознак для визнання правочину недійсним з підстав того, що даний правочин є фраудаторним, так як спірний автомобіль був відчужений на основі відплатного договора, а також враховуючи той, факт, що відповідачі між собою не є родичами будь-якої лінії споріднення.

Спірний правочин було укладено до ухвалення рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на користь ТОВ "Торговий Дім "ЕЛВО-Україна", а також даний правочин був укладений з наміром створення правових наслідків та в сервісному центрі та на момент продажу даного автомобіля ОСОБА_2 був законним власником.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений відплатний договір купівлі-продажу автомобіля, а тому враховуючи положення ст. 655 ЦК України, ОСОБА_3 є законним власником даного автомобіля.

Представник позивача зазначає, що ОСОБА_2 достеменно знав про ухвалу суду, якою накладено арешт на транспортний засіб, проте, з метою унеможливлення виконання судового рішення про стягнення з нього грошових коштів за рахунок належного йому на праві власності автомобіль, уклав договір купівлі - продажу, згідно з яким право власності на вказаний автомобіль перейшло до ОСОБА_3 .

Однак, як встановлено під час судового розгляду, відповідач ОСОБА_2 ухвалу суду від 26.10.2016 року про забезпечення позову не отримував, копія ухвали була направлена судом за іншою адресою та дізнався відповідач про ухвалу суду вже після продажу даного автомобіля.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ "Торговий Дім "ЕЛВО-Україна" задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Згідно вимог частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові.

Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідачів не підлягають.

Керуючись ст. ст.4, 10-13, 258-268, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «ЕЛВО-Україна» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення через Вишгородський районний суд Київської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 14 серпня 2020 року.

Головуючий: М.Б. Баличева