Справа № 497/461/2020
Провадження № 2/497/379/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2020 року Болградський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Раца В.А.,

секретаря - Божевої І.Д.,

розглянувши у загальному позовному провадженні, у відкритому судовому засіданні в місті Болграді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

09.04.2020 року представник позивачки ОСОБА_3 , яка діє на підставі довіреності (а.с.29),звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просить визнати дійсним правочин з купівлі-продажу 17/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на цю частку в житловому будинку. Свої вимоги мотивує тим, що 12.07.2019 року вона домовилася з відповідачкою про купівлю-продаж 17/100 частин у вищезазначеному житловому будинку. Позивачка передала відповідачці гроші, а відповідачка передала їй документи та ключі та пообіцяла до 31 серпня 2019 року оформити договір купівлі-продажу нотаріально. Але коли вони звернулися до нотаріуса їм було роз`яснено, що істотною умовою договору купівлі-продажу житлового будинку є кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований будинок. Для замовлення документації для виготовлення кадастрового номеру сторони звернулися до спеціалізованої організації. Їм роз`яснили, що їх будинок знаходиться у сумісній власності та для замовлення документації для виготовлення кадастрового номеру земельній ділянці потрібна згода та копії паспортів та документів про право власності усіх співвласників. Деякі власники відсутні та не проживають в цьому будинку, тому зібрати документи, необхідні для виготовлення кадастрового номеру на земельну ділянку, розташовану під будинком, не можливо. Так як кадастровий номер земельної ділянки є істотною умовою договору купівлі-продажу частини будинку, розташованого на цієї ділянці, тому позивачка не може реалізувати своє право на купівлю житла, а відповідачка не може реалізувати своє право власності, тобто розпорядитися своєю власністю.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 до суду надали заяву про розгляд справи за відсутності позивачки, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні.

Відповідачка ОСОБА_2 до суду не з`явилася, надала до суду електронною поштою заяву про розгляд справи за її відсутності, позов визнала в повному обсязі та не заперечує проти його задоволення.

Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Між сторонами виникли правовідносини, що виникають із укладання правочину і права власності на нерухоме майно. Способом захисту порушених цивільних прав позивачем визначено визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна і визнання права власності, з яким погоджується суд. Дані способи захисту порушених прав передбачені нормами ЦК України.

Судом встановлено, що 12 червня 2019 року між позивачкою ОСОБА_1 і відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким ОСОБА_2 , продала позивачці об`єкт нерухомості, а саме 17/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість продажу частини житлового будинку склала 75 000 гривень, які були одержані продавцем ОСОБА_2 , від позивачки, як покупця будинку.

Об`єкт нерухомості належав ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 01.12.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської районної державної нотаріальної контори Єфімовою Т.І., зареєстрований в реєстрі за № 1952. Право власності ОСОБА_2 на зазначене домоволодіння зареєстроване у КП «Болградське БТІ» 04.12.1992 року (а.с.17-18). Також право власності ОСОБА_2 на цю частину житлового будинку, яка знаходиться у спільній частковій власності, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень під реєстраційний номером 14 (а.с.19-20).

Нотаріально договір купівлі-продажу не посвідчувався, оскільки угода купівлі-продажу будинку не може бути укладеною за відсутності технічної документації на земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння та відсутності кадастрового номеру земельної ділянки. Але на підтвердження укладення договору ОСОБА_2 , надала позивачці розписку, в якій зазначає про укладання договору купівлі-продажу належній їй частині у житловому будинку та зобов`язується оформити договір купівлі-продажу до 31 серпня 2019 року, а також передала документи на будинок і ключ від нього (а.с.8-9).

Укласти договір купівлі-продажу частини житлового будинку не є можливим, так як у ОСОБА_2 виникають труднощі з виготовлення технічної документації на земельну ділянку під житловим будинком, тому що це спільна часткова власність, а інші власники будинку не бажають її оформлювати.

Вказані вище обставини свідчать про досягнення між позивачкою та відповідачкою, усіх істотних умов договору купівлі-продажу спірного домоволодіння та повного виконання умов договору.

Відповідно до ст. 657 ЦК України - договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно ст. 655 ЦК України - за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином істотними умова договору купівлі-продажу є його предмет і його ціна. Між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу, що підтверджується доказами: розпискою про отримання коштів, передачею позивачу документів на будинок та ключів від нього.

Згідно зі ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Позивачка виконала взяті на себе зобов`язання за укладеним договором: сплатила відповідачці грошові кошти в сумі 75 000 гривень за 17/100 частин житлового будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною радою України від 17.07.1997 року, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавленим своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст.328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною 2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірним, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України - власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 334 ЦК України - Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Враховуючи, що продавцем і покупцем виконані всі істотні умови договору, а також, що майно було правомірно придбане позивачкою, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу на даний час неможливе із-за неможливості виготовити технічну документацію на земельну ділянку під житловим будинком, який знаходиться у спільній частковій власності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно зі ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Керуючись статтями 7, 10, 13, 81, 82, 258, 259, 263-265, 280-284, 354-355 ЦПК України, ст.ст.220, 328, 334 ЦК України, суд --

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності - задовольнити.

Визнати договір купівлі - продажу 17/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з одного боку та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , з іншого боку - дійсним.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності на 17/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.А. Раца