Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., за участю секретаря Торчинович Н.М., розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 а про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 31.01.2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 04.02.2020 року.

Позивач, ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Позов мотивує тим, що 26 липня 2008 року, між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Тячівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, про що в книзі реєстрації зроблений відповідний актовий запис № 104.

Від шлюбу у подружжя народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказане підтверджується свідоцтвом про народження дітей.

Позивач стверджує, що протягом останніх років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин.

Кожен із подружжя має діаметрально протилежні погляди на шлюб, та сім`ю між чоловіком та жінкою постійно виникали та виникають сварки та суперечності.

Як зазначено в позовній заві, на даний момент ведення між подружжям спільного господарства та сумісне проживання припинено, 1.5 років не живають разом. Окрім того, позивач зазначає, що за її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, примирення між ними не можливе.

Позивач заявляє, що спору щодо визначання місця проживання дітей між сторонами немає, але за спільною їх згодою, діти після розірвання шлюбу залишиться проживати із матір`ю. Як зазначено в позовній заві майновий спір між сторонами відсутній.

Позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти у твердій грошовій сумі. Так, ОСОБА_1 , зазначає, що під час спільного проживання з відповідачем останній отримував заробітну плату у розмірі біля 10-12 000 тисяч гривень, а тому просить суд стягнути аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. на кожну дитину відповідно, щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

З огляду на викладене, позивач просить суд: розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 26 липня 2008 року та зареєстрований Тячівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області; стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_1 , що проживає за адресою, АДРЕСА_1 аліменти на її користь на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн., на кожну дитину відповідно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви і до досягнення ними повноліття.

Позивач в підготовче судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, подала до суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю.

Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. На адресу суду від ОСОБА_2 , надійшла заява, в якій він просив, розглянути справу за його відсутності, вказує, що позовні вимоги визнає, в повному обсязі, щодо їх задоволення не заперечує.

Враховуючи, що відповідач визнав позов, суд вважає за можливим ухвалити рішення у підготовчому засіданні на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що 26 липня 2008 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано Тячівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, про що в книзі реєстрації зроблений відповідний актовий запис № 104, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно Серії НОМЕР_2 від 10.05.2019 року.

Від шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження Серії НОМЕР_3 ) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво по народження Серії НОМЕР_4 ).

Чоловік та дружина проживають окремо близько півтора року, діти проживають разом із матір`ю. Вказані обставини не заперечувались сторонами по справі.

Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

У відповідності зі ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Виходячи із змісту ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Шлюб між позивачем, ОСОБА_1 та відповідачем, ОСОБА_2 , виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, проживають окремо, тобто даний шлюб існує тільки формально. Майнових спорів між сторонами не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Спору щодо місця проживання дітей у позивача та відповідача не має.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між позивачем, ОСОБА_1 та відповідачем, ОСОБА_2 , слід розірвати.

Дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити проживати разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В силу дії ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно.

Так, позивач просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 , на її користь аліменти у твердій грошовій сумі на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 2000,00 (дві тисячі) гривень 00 коп. на кожну дитину щомісячно, починаючи із дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, із врахуванням індексації відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Стаття 184, Сімейного кодексу України передбачає, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до вимог ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків, а також те, що відповідач проти позову не заперечує, та визнав такий повністю.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, стан його здоров`я, матеріальне становище відповідача, те, що матеріали справи не містять відомостей про місце роботи відповідача, визнання позовних вимог відповідачем, а тому вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. на кожну дитину щомісячно, тобто загальна сума стягнення з відповідача аліментів становить 4000 грн. починаючи із дня пред`явлення позову, а саме з 06.11.2019 року до досягнення дітьми повноліття - підлягають задоволенню.

При зверненні з позовною заявою позивачем, згідно доданої квитанції №81446 від 06.11.2019 р. сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн., а тому з відповідача належить стягнути, на користь позивача вказану суму понесених судових витрат.

При задоволенні позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, ст.ст. 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та, керуючись ст.ст. ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 264, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - задовольнити.

Шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який зареєстровано Тячівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, про що в книзі реєстрації зроблений відповідний актовий запис № 104 - розірвати.

Стягнути із відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрове місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь позивача ОСОБА_1 аліменти у твердій грошовій сумі на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в у розмірі 2000 грн., на кожну дитину, щомісячно починаючи 06.11.2019 р. і до досягнення ними повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрове місце проживання: АДРЕСА_1 ), на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрове місце проживання: АДРЕСА_1 ), на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Фазикош О.В.