Справа № 428/9340/19
Провадження № 22-ц/810/394/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Луганської В.М.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи: заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Міністерство соціальної політики України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 ,

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 квітня 2020 року, ухваленого Сєвєродонецьким міським судом Луганської області у складі: судді Бароніна Д.Б. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа Міністерство соціальної політики України,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року заявниця ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, та просить встановити, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває під захистом дії Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (жертви - потерпілої від міжнародного збройного конфлікту) та отримав статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, що відбулися внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерацією частини території Луганської області.

Заяву мотивовано тим, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, як такій, що зазнала психологічного насильства, моральних та психологічних страждань, що підтверджується висновком про психологічний супровід.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради № 854 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів.

Необхідність встановлення вищевказаного факту вмотивована тим, що внаслідок збройної агресії, конфлікту було порушено права та свободи, передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод та Протоколами до неї, зокрема, право на життя, на свободу, повагу до сімейного життя, на свободу думки, совісті і релігії, в зв`язку з чим заявникам завдано майнової та моральної шкоди.

Встановлення факту необхідно для визначення статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (жертви потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених Конвенцію та іншими нормами національного і міжнародного права.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа Міністерство соціальної політики України.

В апеляційній скарзі заявниця ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 квітня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги фактично є обґрунтування заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Крім того, скаржник посилається порушення судом під час ухвалення рішення норм матеріального та процесуального права, оскільки у справах окремого провадження суд зобов`язаний не тільки роз`яснити особам, які беруть участь у справі їх права та обов`язки, а і сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, тому з метою з`ясування обставин суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Посилається на те, що відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не розглядається у порядку цивільного судочинства.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 травня 2020 року визначено головуючим суддею (суддею-доповідачем) Назарову М.В., склад колегії суддів - Кострицького В.В., Луганської В.М.

Апеляційне провадження по справі було відкрито 27 травня 2020 року, ухвалою суду від 03 червня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду на 30 червня 2020 року о 16-й год. У зв`язку із перебуванням судді Луганської В.М. у відпустці розгляд справи призначений на 11 серпня 2020 року о 14.30 год.

У судове засідання заявники та представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися, представник заявників просив розглядати справу за його відсутності, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Згідно частини п`ятої статті 367 ЦПК України якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Сєвєродонецьку Луганської області, Україна, його батьками записані ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області 20 червня 2002 року складено актовий запис № 386, та 01.09.2015 року видано повторне свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 7).

Згідно з висновком ВКК Обласної дитячої консультативної поліклініки м. Лисичанська від 29.11.2016 № 1140 ОСОБА_2 має право на отримання державної соціальної допомоги як дитина - інвалід строком на 5 років (а.с. 8).

Згідно з висновком про психологічний супровід ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зробленого психологом БО «ЛОВ «МБО «Благодійний фонд «СОС Дитяче містечко» ОСОБА_4 01.07.2019 року, ОСОБА_5 отримував психологічні послуги у проектах, які реалізовувала БО «ЛОВ «МБО «Благодійний фонд «СОС Дитяче містечко», з листопада 2015 року за результатами діагностики у дитини спостерігалась стійка реакція на травмуючи події, спостерігалось порушення соціальної адаптації, зниження емоційних контактів з оточуючими аж до повного відчуження, спостерігалась тривожність, постійне відчуття загрози (а.с. 5).

Рішенням Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради Луганської області було прийняте рішення від 17.07.2019 року № 854 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, як такій що зазнала психологічного насильства, моральних та психологічних страждань, що не потребують доведення, дітям та особам, яким під час здійснення антитерористичної операції не виповнилось 18 років.

Свої вимоги заявниця обґрунтовувала в заяві та в своїх поясненнях, що встановлення юридичного факту необхідно для визначення статусу дитини як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року, та отримав статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, що відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерацією частини території Луганської області України, та можливого майбутнього звернення до суду щодо відшкодування завданої шкоди.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості заявлених вимог, оскільки заявниця ОСОБА_1 не довела того, що встановлення юридичного факту, про який вона просить, матиме юридичне значення для ОСОБА_1 або її дитини та спричинить виникнення у них будь-яких суб`єктивних прав чи свобод, а перебування особи під захистом дії Конвенції може бути підставою (обставиною), яка підлягає доведенню під час розгляду судової справи про захист конкретних прав чи свобод.

Такі висновки суду грунтуються на вимогах закону та матеріалах справи, а помилкові доводи апеляційної скарги цих правильних висновків суду не спростовують.

Згідно із частиною 3 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є, зокрема, захист гарантованих Конституцією, законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, прав і свобод фізичних осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 7 ст. 19 ЦПК окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із ч. 1 ст. 293 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Отже, відповідно до підстав визнання факту таким, що має юридичне значення у порядку глави 6 Цивільного процесуального кодексу України, суд повинен встановити факт (дію або подію) у зв`язку з якою виникають, змінюються і припиняються права заявниці.

Звертаючись до суду із заявою в порядку окремого провадження заявниця просила встановити, що надання статусу дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів відбулось у зв`язку з агресією Російської Федерації, що призвела до негативних для України та особисто неї та її дитини наслідків, помилково вважаючи це фактом, який має юридичне значення.

Судом правильно взято до уваги та дано оцінку наданим заявницею доказам про те, що вказаний статус надано дитині, зокрема на підставі пунктів 3, 5, 10 Постанови КМУ від 05.04.2017 року № 268 «Про затвердження Порядку надання статусу дитині, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів», розпорядження КМУ від 02.12.2015 р. № 1275 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція…», ст. 30-1 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства».

Закон України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі Закон № 2402-III) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 Закону № 2402-III у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні, зокрема, дитина, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, - дитина, яка внаслідок воєнних дій чи збройного конфлікту отримала поранення, контузію, каліцтво, зазнала фізичного, сексуального, психологічного насильства, була викрадена або незаконно вивезена за межі України, залучалася до участі у військових формуваннях або незаконно утримувалася, у тому числі в полоні.

Частинами 1-2, 6 статтею 30-1 Закону № 2402-III визначено, що Держава вживає всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дітей, які перебувають у зоні воєнних дій і збройних конфліктів, дітей, які постраждали внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, догляду за ними та возз`єднання їх із членами сім`ї, включаючи розшук, звільнення з полону, повернення в Україну дітей, незаконно вивезених за кордон. У разі якщо вік особи не визначений і є підстави вважати, що ця особа є дитиною, їй надається захист, передбачений цією статтею, до встановлення віку. Усі дії держави стосовно захисту дітей, які перебувають у зоні воєнних дій і збройних конфліктів, дітей, які постраждали внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, здійснюються відповідно до норм міжнародного гуманітарного права. Статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, надається органом опіки та піклування за місцем реєстрації дитини як внутрішньо переміщеної особи. Порядок надання статусу дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, визначається Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, що призвела до тимчасової окупації частини території України, а також того, що на сході України гинуть, отримують поранення та зазнають різних видів насильства діти, та відповідно до частини шостої статті 30-1 Закону України «Про охорону дитинства» Кабінет Міністрів України постановою від 05 квітня 2017 року затвердив «Порядок надання статусу дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів» (далі - Порядок № 268).

Згідно із пунктом 3 вищевказаного Порядку право на отримання статусу має дитина, а також особа, яка під час здійснення антитерористичної операції і заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях не досягла 18 років (повноліття), які внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, зокрема, зазнали психологічного насильства.

Зі змісту заяви вбачається, що у відповідному рішенні Виконкому Сєвєродонецької міської ради не зазначено, що дитині надано спеціальний статус внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерацією частини території Луганської області, тому заявниця просила встановити причиново-наслідковий зв`язок надання її дитині статусу дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, та діями іншої держави, що не є у розумінні юридичної науки фактом, який має юридичне значення, а є зв`язком між подіями (фактами), зокрема наданням статусу дитині та збройною агресією та окупацією, і наслідками цих подій, а отже не може бути встановлений у порядку глави 6 ЦПК України .

Суд обґрунтовано визнав, що факт агресії та окупації Російською Федерацією території України та пов`язані з цим факти зазнання дітьми страждань внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, внаслідок чого ним надаються визначений законом статус, є загальновідомими фактами, що не заперечуються ані українським суспільством, ані міжнародною спільнотою, про що суд навів свої міркування, з якими слід погодитись.

Визнання судами цього факту загальновідомим відповідно до частини третьої статті 81 ЦПК України та частини шостої статті 30-1 Закону № 2402-III «Про охорону дитинства» не потребує його доведення, оскільки є таким, що визнається усіма і інформація про нього міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Причино - наслідний зв`язок між отриманням дитиною заявниці статусу дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, та збройною агресією Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерацією частини території Луганської області України повинен бути застосований при розгляді спорів про порушення певних прав заявниці та її дитини ОСОБА_2 (станом на час звернення до суду) як особи, якій надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, якою відповідно до рішення виконкому Сєвєродонецької ради Луганської області являється син заявниці та є особою, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів внаслідок зазнання психічного насильства, моральних та психологічних страждань.

Щодо доводів заяви про необхідність захисту порушених прав на підставі Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (жертви - потерпілої від міжнародного збройного конфлікту), яка набрала чинності для України 03.01.1955 року і, відповідно, є частиною національного законодавства України, то колегія суддів погоджує висновок суду про необґрунтованість заяви і в цій частині та зазначає наступне.

За положеннями частини першої статті 4 цієї Конвенції особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Заявниця ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 з 2009 року мають постійну реєстрацію місця проживання у АДРЕСА_1 , що знаходиться на підконтрольній Україні території, а не під владою сторони конфлікту або окупаційної держави

Само по собі встановлення причино - наслідного зв`язку між збройною агресією і окупацією та наданням дитині спеціального статусу не робить його особою, на яку розповсюджується дія цієї Конвенції, а значить, будь-які інші юридичні факти, які можуть бути встановлено судом, крім тих, що визначаються цією Конвенцією, на ці правовідносини не впливають.

Суд правильно зазначив, що перебування особи під захистом певного закону або міжнародного нормативно-правового закону або міжнародно-правового договору може бути підставою заяви, тобто обставиною, яка підлягає доведенню під час розгляду судової справи про захист конкретних прав чи свобод особи.

Наведене не позбавляє заявницю та її дитину, якій надано певний статус, захисту відповідно до міжнародних принципів та законодавства України, а отже заява за такої мотивації не підлягала задоволенню, що й зробив суд першої інстанції.

Помилкові висновки суду про неналежний спосіб захисту в цій частині не впливають на правильні висновки суду про відмову у задоволенні заяви.

Довід скарги про порушення судом під час ухвалення рішення норм матеріального та процесуального права, оскільки у справах окремого провадження суд зобов`язаний не тільки роз`яснити особам, які беруть участь у справі їх права та обов`язки, а і сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справа, тому з метою з`ясування обставин суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази, спростовується матеріалами справи, оскільки представник заявників брав участь у судових засіданнях в суді першої інстанції, про що свідчить протокол судового засідання, і не звертався із зауваженнями на цей протокол.

Будь-яких клопотань про витребування або забезпечення доказів в суді першої інстанції заявниками та їх представником не заявлялося, і витребування додаткових доказів у справах окремого провадження є правом, а не обов`язком суду.

Як неспроможні і доводи скарги про те, що відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не розглядається у порядку цивільного судочинства, оскільки по справі відсутні вказані підстави.

Оскільки само по собі надання дитині ОСОБА_2 статусу дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, як такій, що зазначала психологічного насильства, моральних та психологічних страждань, не потребують доведення, про що прямо зазначені в рішенні виконкому Сєвєродонецької міської ради від 17 липня 2019 року, прийнятому відповідно до ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчим органом органу місцевого самоврядування в межах своєї компетенції (а.с. 6), є визнанням державою та підтвердженням як факту отримання відповідного статусу, так і причин, що призвели до отримання статусу, тому додаткове визнання такого факту та причин, що зумовили надання статусу дитині, не є необхідним, тому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають та спростовуються встановленими вище обставинами справи.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 квітня 2020 року - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 11 серпня 2020 року.

Головуючий

Судді: