КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 757/60642/19-ц

провадження № 22-ц/824/9694/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 червня 2020 року у складі судді Остапчук Т.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, в якому просив стягнути з держави на його користь 57 025,60 грн відшкодування моральної шкоди та 11 405,12 грн матеріальної шкоди, завданої бездіяльністю Президента України.

В обґрунтування вимог зазначав, що звернувся до Президента України із запитом, в якому просив дати обґрунтовану відповідь щодо чинності Указу Президента №762/98. Проте, позивач отримав відповідь, в якій повідомляється про набрання чинності зовсім іншим указом.

Уважав, що оскільки Президент України не розглянув звернення позивача та не надав обґрунтовану відповідь із зазначенням конкретних дат, коли припинив дію Указ №762/98, позивачу не повернули 11 405,12 грн, які сплачені відповідно до норм цього указу. На думку позивача, визначення видавником указу дати припинення його дії слугувало би підставою для такого повернення.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 18 червня 2020 року позивач подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає вказане рішення незаконним та необґрунтованим, що є підставою для його скасування.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що відповідь Дніпрова О. від 25 жовтня 2019 року не містить відповіді по суті звернення.

Уважає, що незаконність рішення органу державної влади (посадової особи) не обов`язково повинна доводитися окремим рішенням суду про таку незаконність.

Відповідач не скористався своїм правом на подачу до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечення щодо змісту та вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 27 серпня 2019 року позивач звернувся до Президента України із запитом, в якому просив дати обґрунтовану відповідь щодо Указу Президента, а саме: чи порушив Президент України Зеленський В.О . Конституцію України і припинив дію Указу Президента №762/98 у неконституційний спосіб шляхом визнання його таким, що втратив чинність; або Президент України Зеленський В.О. визнав Указ Президента №762/98 таким, що втратив чинність, внаслідок припинення його дії через прийняття законів з цих питань; назвати конкретну дату, коли припинив дію Указ Президента №762/98; назвати, що саме стало підставою для визнання Указу Президента № 762/98 таким, що втратив чинність.

У відповідь на звернення позивача була надана відповідь від 25 жовтня 2019 року №03-01/1530 за підписом Дніпрова О.

Позивач, як на підставу для звернення до суду з даним позовом, посилався на те, що Президент України ігнорує права людини, звернення не розглянув, відповіді не надав. Дніпров О. розглянув звернення формально, з порушенням встановленого законом «Про звернення громадян» строку, лист не містить жодної відповіді на поставлені питання.

Відповідно до положення ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зі змісту відповіді Керівника Апарату Офісу Президента України Дніпрова О. від 25 жовтня 2019 року №03-01/1530 на звернення ОСОБА_1 убачається, що останньому повідомлено, що Указом Президента України від 20 червня 2019 року №418 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких указів Президента України» визнано таким, що втратив чинність, Указ Президента України від 10 липня 1998 року №762 «Про впорядкування справляння плати за вчинення нотаріальних дій» (пункт 51 статті 1). Згідно зі статтею 2 Указу Президента України від 20 червня 2019 року №418 він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Відтак зазначений Указ Президента України набрав чинності з 23 червня 2019 року.

Таким чином, ОСОБА_1 надано вичерпну відповідь на питання щодо чинності Указу Президента України від 10 липня 1998 року №762/98 «Про впорядкування справляння плати за вчинення нотаріальних дій».

Доводи апелянта про те, що Керівником Апарату Офісу Президента України Дніпровим О. надано відповідь стосовно іншого Указу Президента України є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, оскільки зі змісту відповіді на звернення чітко вбачається, що інформація надана щодо Указу Президента України від 10 липня 1998 року №762/98 «Про впорядкування справляння плати за вчинення нотаріальних дій».

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Тлумачення частини другої статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

Посилаючись на завдання шкоди бездіяльністю Президента України, ОСОБА_1 жодних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди особисто до Президента України не заявляв, щодо позовних вимог до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, то позивач жодним чином не аргументує та не доводить, якими саме діями або бездіяльністю зазначеного органу державної влади порушено його права.

Відповідно до вимог статей 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з наведеного, колегія суддів уважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження неправомірних дій відповідача відносно нього, а також завдання позивачу моральної та матеріальної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача.

Під час розгляду справи позивачем не доведено та судом не встановлено винних дій або бездіяльності Президента України при наданні відповіді на звернення ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги вже були предметом розгляду місцевим судом, мотивовано ним відхилені та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, відсутні, а отже, в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай