Справа № 485/1129/ 19 Головуюча першої інстанції: Квєтка І.А.
Провадження №22Ц-812/343/20 Доповідач апеляційної інстанції: Галущенко О.І.
Категорія - 27
П О С Т А Н О В А
Іменем України

05 лютого 2020 р. м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого: Галущенка О.І.
суддів: Лівінського І.В.
із секретарем: Горенко Ю.В.
за відсутності учасників справи
розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному провадженні цивільну справу за
акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» ( далі АТ КБ «Приватбанк» або Банк,), на заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29 листопада 2019 р., ухваленого суддею Квєткою І.А. о 10 год. 10 хв. у приміщенні цього суду за
позовом
АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:
19.07.2019 р. АТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позивач зазначав, що 01.07.2011 р. з ОСОБА_1 було укладено договір кредиту, за умовами якого вона отримала 3300 грн. кредиту, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку (картковий рахунок).
Згідно з договором вона повинна була сплачувати проценти за користування кредитним лімітом у розмірі 30% річних (2,5% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідно до п.п.2.11.5.5; 2.1.1.5.7 Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів банку ( далі - Умови, Тарифи та Правила ) позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором.
В разі порушення строків платежів по кожному із зобов`язань більше ніж 30 днів підлягає сплаті позичальником штраф у розмірі 500 грн. та додатково 5% від суми позову.
Пунктом 2.1.1.12.2 Умов банку надане право зміни відсоткової ставки в односторонньому порядку за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах зазначених в п.1.1.3.1.9 Умов.
Посилаючись на порушення позичальником кредитної угоди, позивач просив про стягнення боргу.
Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29 листопада 2019 р. ухвалено про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його необгрунтованістю.
В апеляційній скарзі позивачем ставиться питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі з посиланням на необгрунтованість висновків суду щодо відсутності заборгованості.
Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, з врахуванням застережень визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову Банку суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними доказами, укладення кредитної угоди на умовах, якими обгрунтовуються позовні вимоги.
Крім того, суд вважав, що за рахунок коштів позичальника, які надходили в рахунок погашення отриманого кредиту відбувалося повернення процентів про які сторони не домовлялися, а відтак, законно нарахованої заборгованності не існує.
Але з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів у повній мірі погодитись не може, виходячи з таких обставин справи та вимог закону.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення повністю або частково та ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до положень ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення зобов`язань, зокрема є договори та інші правочини.
Згідно з правилами ст..638 ЦК договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет, договору, умови що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір під загрозою недійсності має укладатися у письмовій формі.
Статтею 207 ЦК визначено загальні вимоги до письмової форми правочину.
Зокрема правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах та підписано сторонами договору.
Кредитний договір є консенсуальним, а тому вважається укладеним після його підписання сторонами незалежно від часу передачі грошей чи зарахування їх на рахунок позичальника.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст..1054 ЦК ).
Вирішуючи спори, які виникають у сфері споживчого кредитування суд має враховувати також вимоги законодавства, яким врегульована банківська діяльність та діяльність платіжних систем.
Статтею 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 р. ( далі- Закон № 2121-III) встановлено, що банківська діяльність це - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб.
Частиною 6 ст. 49 Закону № 2121-III визначено, що Банк зобов`язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків.
На цій підставі Банки самостійно встановлюють правила надання банківських послуг, які відповідно до вимог ч.2 ст. 638 ЦК є публічною офертою та способом укладення договору в разі погодження особи з цими умовами та його підписання.
Кредитування з використання спеціальних платіжних засобів - платіжних карт регулюється Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001р. № 2346-III (далі-Закон №2346-III)
та Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання (затв. постановою правління НБУ № 705 від 05.11.2014 р. ( далі Положення)
Пунктом 1.4 Статті 1 Закону № 2346-III в редакції на час укладення договору) визначено, що держатель електронного платіжного засобу це фізична особа, яка на законних підставах використовує електронний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу
Пунктом 8 підп. 9 Положення встановлено, що Банк зобов`язаний ідентифікувати клієнтів, які відкривають рахунки в банку, і користувачів електронних платіжних засобів, які здійснюють операції з їх використанням за цими рахунками, відповідно до порядку, установленого законодавством України.
Пунктом 2 розділу ІІІ Положення визначено, що залежно від умов, за якими здійснюються платіжні операції з використанням електронних платіжних засобів, можуть застосовуватися дебетова, дебетово-кредитна та кредитна платіжні схеми.
Дебетова платіжна схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням електронного платіжного засобу в межах залишку коштів, що обліковуються на його рахунку.
Дебетово-кредитна платіжна схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням електронного платіжного засобу в межах залишку коштів, що обліковуються на його рахунку, а якщо їх недостатньо або немає, то за рахунок наданого банком кредиту.
Кредитна платіжна схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням електронного платіжного засобу за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії.
Відповідно до ст. 40 Закону №2346-III суди та органи досудового слідства не можуть відмовити у
прийнятті як доказу електронного документа та вимагати надання паперового документа.
Пунктом 4 розділу 7 Положення встановлено, що документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані підчас урегулювання спірних питань.
Аналіз цих вимог закону дає підстави вважати, що відсутність паперової форми договору не може бути підставою для висновку щодо його не укладення, в тому разі, коли банком надано докази його укладення та отримання кредитних коштів в електронному вигляді.
Пунктами1.1.2.1.7, 1.1.2.1.8, 1.1.2.1.9. Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» встановлено обов`язок позичальника погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитратою платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.
У разі невиконання зобов`язань за договором на вимогу Банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту й овердрафту), оплати винагороди Банку. Власник зобов`язаний стежити за витратою коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту.
Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.
Порушення зобов`язань, які виникають з договорів, тягне за собою наслідки, передбачені ст. 611 ЦК зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання однією з сторін, якщо це передбачено договором або законом; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки (штрафу); відшкодування збитків.
Відповідно до вимог ст. ст.1049, 1048, 1054 ЦК України, позичальник має повернути позику (кредит) у тій самій сумі, яка була надана йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.
За договором позики (кредиту) позикодавець має право на одержання процентів, розмір яких встановлюється договором.
Невиконання цих зобов`язань тягне відповідальність боржника, який має повернути суму боргу з процентами та неустойкою, передбаченими договором, згідно з правилами ст. 624 ЦК України.
В той же час, судом встановлено, що 01.07.2011 р. з ОСОБА_1 було укладено договір кредиту, за умовами якого вона отримала 3300 грн. кредиту, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.
Згідно з договором вона повинна була сплачувати проценти за користування кредитним лімітом у розмірі 30% річних (2,5% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідно до п.п.2.11.5.5; 2.1.1.5.7 Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів банку ( далі - Умови, Тарифи та Правила ) позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором.
В разі порушення строків платежів по кожному із зобов`язань більше ніж 30 днів підлягає сплаті позичальником штраф у розмірі 500 грн. та додатково 5% від суми позову.
Пунктом 2.1.1.12.2 Умов банку надане право зміни відсоткової ставки в односторонньому порядку за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах зазначених в п.1.1.3.1.9 Умов.
У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
Ухвалюючи висновок про безпідставність нарахування процентів, пені та штрафу суд першої інстанції правильно виходив з відсутності доказів домовленості сторін про умови кредитування та відповідальності за невиконання кредитних зобов`язань відповідно до Умов та Правил і Тарифів.
При цьому судом достовірно встановлено, що зазначені складові кредитного договору не підписані позичальницею і хоча вона в судові засідання не з`явилася та не давала пояснень з цих питань, але і Банк не надав доказів підписання позичальницею цих документів.
Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладено у постанові від 03 липня 2019 року у справі N 342/180/17 за позовом АТ КБ "ПриватБанк" до позичальника про стягнення заборгованості.
В постанові зазначено, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У заяві позичальниці від 01 липня 2011 року процентна ставка не зазначена.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (01 липня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (19 липня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Отже, підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.
За результатами розгляду справи Велика Палата Верховного Суду касаційну скаргу задовольнила частково, стягнувши з відповідачки на користь позивача заборгованість за тілом кредиту, а в решті вимог в задоволенні позову відмовлено.
Предмет спору та обставини справи у наведеній справі співпадають з предметом та обставинами у справі, яка переглядається.
З матеріалів цієї справи, зокрема Умов та правил і витягу з особового рахунку позичальниці вбачається, що Банк нараховував проценти за користування кредитом до 11.08.2018 року ( а.с. 52, 73), але в розрахунку заборгованості їх не показав та штучно зараховував їх як прострочене тіло кредиту.
Враховуючи встановлене, колегія не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині відсутності усієї заборгованості, як такої, що погашена за рахунок процентів
Адже з розрахунку та витягу вбачається наявність заборгованості за тілом кредиту, а доказів того, що вона погашена відповідачем не надано.
Встановлене є підставою для скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позову лише в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1803 грн. 23 коп.
Посилання в скарзі на те, що банківський кредит згідно з вимогами ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» може бути тільки оплатним, за винятком передбачених законом випадків, є слушними. Вони узгоджуються із вимогами частини першої статті 1048 ЦК України, відповідно до якої якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Разом з тим розрахунок заборгованості за договором від 01.07.2011 року, позивачем зроблено не за ставками НБУ, а відповідно до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тобто підставами позову були вказані умови та Правила.
Тому виходячи з положень частини першої статті 13 ЦПК України, суд першої інстанції розглянув спір відповідно до заявлених вимог. Наведене не позбавляє позивача права заявити вимоги про стягнення процентів відповідно до приписів частини першої статті 1048 ЦК України.
Посилання апелянта на неприпустимість застосування у цій справі правових висновків постанови Великої Палати Верховного Суду, від 03 липня 2019 року з огляду на те, що відповідачка у цій справі не спростовувала наявність домовленості з Банком про умови кредитування, не заслуговують на увагу.
Адже саме позивач, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України має надати докази, якими він обгрунтовує позовні вимоги.
Відтак, посилаючись на кредитний договір, як на підставу виникнення грошових зобов`язань, кредитор має надати оригінал такої угоди з відповідними підписами сторін, які підтверджують досягнення домовленості про умови відповідальності.
Наявні у матеріалах справи витяги з Тарифів та Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку підпису позичальниці не містять, а Банк на наявність такого підпису, або досягнення домовленості з нею про усі істотні умови кредитування іншим шляхом, не посилався.
Не містить умов про розмір процентів та встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру і анкета- заява позичальниці від 01 липня 2011 року
Крім того Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 24 вересня 2014 року (провадження N 6-144цс14), щодо форми кредитного договору, зазначивши, що підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може вважатися договором приєднання.
Інші доводи апеляційної скарги щодо стягнення заборгованості у розмірі, визначеному розрахунком Банку, не можуть бути враховані, оскільки суперечать дійсним обставинам справи та вимогам закону щодо права банку на отримання плати за користування кредитом лише на умовах про які сторони домовились.
Згідно з приписами ст. 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню позивачу його витрати на судовий збір у обох судових інстанціях у розмірі 714 грн. 13 коп.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів:
постановила
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.
Заочне р ішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29.11.2019 р.- скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» 1803 грн. 23 коп. в рахунок заборгованості за кредитним договором та 714 грн. 13 коп. в рахунок відшкодування судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду лише у випадках та з підстав, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
Головуючий: О.І. Галущенко
Судді: І.В. Лівінський
Датою ухвалення постанови, яка прийнята за відсутності учасників справи є дата складення її повного тексту (ч.5 ст.268 ЦПК України)
Повний текст постанови складений 05.02. 2020 року.