Житомирський апеляційний суд
Справа №295/695/19 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 46 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/695/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 квітня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 і Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради. Просив, посилаючись на ст.ст.316,317,319,321,383,391,405 ЦК України, ст.ст.64,156 ЖК УРСР, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради внести інформацію про зняття з реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за вищезазначеною адресою до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що квартира АДРЕСА_1 є його приватною власністю. ОСОБА_2 була зареєстрована у зазначеній квартирі як член сім`ї власника - дружина. У 2010 році шлюб із ОСОБА_2 розірваний за рішенням суду. Задовго до розірвання шлюбу ОСОБА_2 виїхала із квартири та забрала усі особисті речі. Окрім того, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 народила доньку ОСОБА_3 , яку зареєструвала у цій же квартирі. Дівчинка ( ОСОБА_3 ) не є членом його сім`ї та у квартирі ніколи не проживала. Добровільно знятися з реєстрації ОСОБА_2 не бажає, хоча він неодноразово звертався до неї з цього приводу через спільну доньку Богдану. Колишня дружина у квартирі не проживає тривалий час, що підтверджується актами ЖБК «Полісся». Комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні житла не приймає та квартирою не цікавиться. Реєстрація відповідача у його приватній квартирі створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 02 квітня 2019 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 . У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 28 серпня 2019 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

ОСОБА_2 подала на рішення, яке ухвалено у порядку проведення заочного розгляду справи, апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить судове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Наголошує в апеляційній скарзі на тому, що про розгляд справи судом першої інстанції не знала. Повістки не отримувала та у такий спосіб була позбавлена судом першої інстанції можливості надати свої заперечення та докази. Спірна квартира придбана під час шлюбу та є спільним майном подружжя, тобто її та позивача. Тривалий час не проживає у квартирі у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 вигнав її із квартири та замінив замки. Після розірвання шлюбу вони з позивачем налагодили стосунки та більше двох років проживали разом. Житловий будинок і земельна ділянка, які належали їй за адресою: АДРЕСА_2 , продані під час спільного проживання її із позивачем, а кошти від продажу ОСОБА_1 витратив на власний бізнес.

Відзиви на апеляційну скаргу не подані.

Перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини третьої ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Так, ухвалою суду першої інстанції від 29 січня 2019 року постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Матеріали справи не містять доказів того, що про судове засідання, яке було призначене на 02 квітня 2019 року, відповідач ОСОБА_2 була повідомлена про дату, час і місце судового засідання у порядку, встановленому ст.ст.128-130 ЦПК України, тобто належним чином, оскільки кореспонденція повернулася на адресу суду із грифом поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

Окрім того, однією із чотирьох обов`язкових умов для проведення заочного розгляду справи є те, що відповідач має бути належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, а не повідомлятися, на що суд першої інстанції не звернув уваги й при розгляді заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення.

Отже, справу розглянуто за відсутності ОСОБА_2 , яка не була належним чином повідомлена про дату, час і місце засідання суду, що призначалося на 02 квітня 2019 року, а повідомлення було обов`язком. Скаржник обґрунтовує апеляційну скаргу даною підставою, а тому за приписами п.3 частини третьої ст.376 ЦПК України порушення судом першої інстанції норм процесуального права обов`язково тягне скасування заочного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Задовольняючи позов частково та визнаючи ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування спірною кватирою, суд першої інстанції виходив із того, що остання, будучи зареєстрованою у квартирі, у ній не проживає, не несе обов`язків, передбачених ст.156 ЖК УРСР, не утримує житло та не сплачує комунальні послуги. Перешкоди в користуванні житлом не чинилися. У передбачених законом випадках збереження права користування квартирою не встановлено, а тому на підставі ст.ст.391,405 ЦК України дійшов висновків про те, що ОСОБА_2 відсутня у спірному житлі без поважних причин понад один рік, а ст.150 ЖК УРСР передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та її малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив із тих міркувань, що підставою для зняття з реєстрації є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Позивач не звертався із відповідним рішенням суду до належного державного органу із заявою про зняття відповідача із реєстрації та не отримував відмову у вчиненні такої дії, а тому дійшов висновку, що відсутній предмет спору в цій частині.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із такими мотивами з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1996 року. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24 грудня 2010 року шлюб між сторонами розірваний, а донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишені із матір`ю, тобто відповідачем ОСОБА_2

За договором купівлі-продажу від 23 листопада 1999 року ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_1 (а.с.6).

Презюмується, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, на кого воно було оформлено (за нормами ст.22 КпШС України, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто на час придбання спірної квартири). Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

У суді апеляційної інстанції відповідач пояснила, що спірна квартира є її та позивача спільною сумісною власністю, оскільки придбана за спільні кошти за час шлюбу. Позивачем належними та допустимими доказами не спростовано презумпції права спільної сумісної власності сторін на спірне житло. ОСОБА_2 із позовом про поділ майна подружжя до суду не зверталася через те, що позивач обіцяє оформити спірну квартиру на їх доньку Богдану.

У трикімнатній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_2 (колишня дружина позивача), ОСОБА_6 (син сторін), ОСОБА_5 (донька сторін) та ОСОБА_3 (донька колишньої дружини), ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також ОСОБА_7 (син позивача), ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.12,28).

Із актів від 14 вересня 2016 року, від 06 квітня 2017 року та від 10 жовтня 2018 року, що затверджені головою правління ЖБК «Полісся», вбачається, що ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані, але не проживають із 2010 року.

Інтересу до спірної квартири ОСОБА_2 не втратила, але проживати у ній не може через перешкоди, які чинить позивач. Так, у кінці 2010 року ОСОБА_2 зверталася до правоохоронних органів із заявою, у якій вказувала на те, що позивач ключі викрав у дитини, а у листопаді 2011 року мав факт повторного звернення до правоохоронних органів, оскільки вона із дитиною не мала доступу до спільно нажитого майна (а.с.99-100).

У суді апеляційної інстанції відповідач пояснила, що після розірвання шлюбу вони із позивачем примирилися та впродовж двох років ще проживали разом без реєстрації шлюбу, тобто до 2012 року, але після цього спільне життя припинилося через побої, які наносив їй позивач. ОСОБА_1 у судовому засіданні визнав факт спільного проживання його із відповідачкою як чоловіка та жінки після розірвання шлюбу до 2012 року, але категорично заперечив проти нанесення відповідачу тілесних ушкоджень.

У даному випадку положення ст.405 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, враховуючи, що особистий сервітут передбачає право користування чужим майном.

Право ж власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст.41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). Отже, власник на підставі ст.ст.391,405 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.

Право спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру не припинено, оскільки розірвання шлюбу автоматично не тягне таких наслідків, а суд першої інстанції при розгляді даного спору на дану обставину уваги не звернув та належної оцінки їй не надав.

Отже, суд першої інстанції незаконно визнав відповідача ОСОБА_2 , якій на праві спільної сумісної власності належить спірна квартира, такою, що вона втратила право користування нею, тобто порушено абсолютне право власності.

Права позивача не можуть бути захищені у обраний ним спосіб, оскільки на зміст права власності не впливає місце проживання власника, а тому в задоволенні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування спірною квартирою слід відмовити за безпідставністю (ст.317,319,321 ЦК України).

Посилання на купівлю відповідачем у 2008 році житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1723 га, які розташовані по АДРЕСА_2 , та продаж цих об`єктів нерухомого майна у 2012 році не впливають на правильність розгляду даного спору з огляду на вищевикладене та додаткового правового обґрунтування не потребують. Сторони пояснили, що дане майно було придбано за час шлюбу та продано під час їх спільного проживання після розірвання шлюбу, а вилучені від цього правочину кошти були витрачені в інтересах сім`ї на бізнес позивача.

Донька відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (три роки від народження). Отже, донька є малолітньою, оскільки не досягла чотирнадцяти років (ст.6 СК України).

За змістом частини першої ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла віку десяти років, визначається за згодою батьків, тобто відповідачу ОСОБА_2 належить вирішувати, за яким місцем буде зареєстрована її дитина.

Остання зареєструвала дитину за місцем своєї реєстрації. Вимога про зняття відповідача та її малолітньої дитини із реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 також не може бути задоволена, оскільки є похідною від основної, у задоволенні якої суд апеляційної інстанції відмовляє з підстав, які зазначені вище.

Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права та висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, то відповідно ст.376 ЦПК України апеляційний суд скасовує заочне рішення суду першої інстанції та ухвалює нове судове рішення, яким відмовляє позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду від 01 листопада 2019 року скаржнику відстрочена сплата судового збору за подання апеляційної скарги. Відповідно до ст.141 ЦПК України, приймаючи до уваги задоволення апеляційної скарги, судовий збір у сумі 2 305,20 грн., який належало сплатити відповідачу за подання нею апеляційної скарги та у сплаті якого, враховуючи її майновий стан, було відстрочено до ухвалення Житомирським апеляційним судом судового рішення у даній справі, покладається на позивача та стягується на користь держави.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 та Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь держави 2 305 грн. 20 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 03 лютого 2020 року.