КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №357/2368/19 головуючий у І інстанції: Кошель Б.І.
провадження 22-ц/824/7844/2020 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І. (суддя-доповідач), Іванової І.В., Сушко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2020 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулась з вищевказаним позовом, який обґрунтовує тим, що їй належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 .

22 січня 2016 року нею була видана довіреність на ім`я відповідача, якою вона уповноважила останнього продати вказану квартиру за ціною та на умовах на його розсуд, а також представляти її інтереси у відповідних органах з цих питань, підписати договір купівлі-продажу квартири та отримати належні позивачці кошти від продажу квартири.

З інформаційної довідки їй стало відомо, що 19 березня 2018 року відповідач від її імені продав спірну квартиру своїй дружині ОСОБА_3 за ціною 180 006,00 грн. Однак, станом на день подачі позовної заяви відповідач кошти від продажу квартири їй не повернув, як і не повернув оригінал довіреності. У зв`язку з цим, позивачка звернулась до відповідача з письмовою вимогою, яка була отримана останнім, однак залишена без задоволення.

Позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь кошти в сумі 180 006,00 грн. та понесені судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2020 року позов задоволено.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2020 року задоволено заяву позивача про повернення судових витрат в розмірі 14 000 грн.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційними скаргами, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що місцевий суд не врахував того, що грошові кошти від продажу майна було передано чоловікові позивачки, що підтверджується розпискою, та в подальшому були перераховані на її рахунок, а тому вважає, що позовні вимоги є безпідставними.

Щодо повернення судових витрат позивачці зазначає, що її представником було невчасно подано відповідну заяву, а тому підстав для її задоволення не вбачає.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує, що квартира належала позивачці, а тому кошти від її продажу відповідач повинен був передати саме їй, що було передбачено довіреністю, а тому вважає висновки суду такими, що відповідають обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні із викликом сторін задоволенню не підлягає, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 як повірений не надав позивачці ОСОБА_2 звіт про виконання доручення, не відкрив на її ім`я банківський рахунок для зарахування коштів, які надійшли від продажу квартири, не передав їй особисто грошові кошти, отримані ним від продажу квартири, яка належала позивачці на праві власності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 березня 2018 року між ОСОБА_1 як представником продавця, який діє від імені ОСОБА_2 , за довіреністю, посвідченою Отрох Н.М., приватним нотаріусом в Штаті Вашингтон, США, 22 січня 2016 року, надалі представник «Продавця» та з другої сторони ОСОБА_3 , надалі «Покупець» було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 779, відповідно до умов якого продавець передав, а покупець прийняв у власність квартиру під АДРЕСА_1 , та сплачує за неї грошові кошти визначені у пункті 2.1 даного договору. (а.с. 22-24).

Згідно з п. 1.3 цього договору квартира належить «Продавцю» на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Федорякою О.С., приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області, 21 січня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 93, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Федорякою О.С., приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області, 21 січня 2016 року, номер запису про право власності: 12975345, реєстровий номер об`єкта нерухомого майна: 03.

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2., 2.3. вказаного договору, продаж квартири, за домовленістю сторін, вчиняється за - 180 006,00 грн., згідно оціночної вартості квартири, висновку про ринкову вартість, складеного ФОП ОСОБА_5 02 березня 2018 року. Представник «Продавця» одержав кошти в повному обсязі до підписання договору. Зазначена в договорі ціна продажу, за твердженням сторін, відповідає волевиявленню, є остаточною, прийнятною, вигідною, і змінам після укладення цього договору не підлягає.

Місцевим судом встановлено, що грошові кошти у розмірі 180 006,00 грн., отримані відповідачем від продажу квартири, позивачці не були передані, що підтверджується відсутністю відповідних розписок, платіжних доручень тощо.

12 вересня 2018 року позивачка звернулася до відповідача з письмовою вимогою, в якій просила останнього негайно повернути кошти в сумі 180 006,00 грн., отримані ним за продаж спірної квартири. Вказана вимога отримана відповідачем 14 вересня 2018 року, що підтверджується витягом з пошуку поштового відправлення «Укрпошта».

Відповідно до ст. 237, ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до ч.3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Частиною 1 ст. 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Місцевим судом з`ясовано та підтверджується матеріалами справи, що дійсно, відповідач діючи на підставі довіреності від ОСОБА_2 , 19 березня 2018 року за договором купівлі-продажу продав квартиру АДРЕСА_1 . Однак, оскільки ОСОБА_6 проживав із позивачкою однією сім`єю як чоловік і жінка, а також оскільки позивачка довіреністю від 11.12.2017 року уповноважила ОСОБА_6 представляти її інтереси, кошти отримані від продажу спірної квартири він передав ОСОБА_6 .

Вищезазначене підтверджується доводами апеляційної скарги.

Місцевий суд вірно зазначив, що довіреністю від 11 грудня 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 уповноважила гр. ОСОБА_6 представляти її інтереси та вести її справи як фізичної особи-підприємця у банківських, фінансових установах та інших державних, громадських, господарських організаціях, установах та підприємствах будь-якої форми власності. Тобто, як вбачається зі змісту зазначеної довіреності, позивачка не надавала гр. ОСОБА_6 повноважень отримувати від відповідача кошти за продану квартиру АДРЕСА_1 , а тому суд першої інстанції вірно відхилив посилання відповідача на те, що він правомірно передав позивачці кошти за квартиру через гр. ОСОБА_6 .

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду по суті спору, оскільки відповідачем не заперечується факт продажу ним квартири від імені довірителя та не надано будь-яких доказів про отримання ОСОБА_2 спірних грошових коштів.

Розписка від імені чоловіка позивачки - ОСОБА_6 не підтверджує того, що ОСОБА_1 виконав свій обов`язок, щодо передачі спірних коштів позивачці, оскільки з матеріалів справи не вбачається того, що ОСОБА_6 був уповноважений на отримання коштів від продажу квартири, яка належала на праві власності ОСОБА_2 .

Зазначене не перешкоджає відповідачу звернутись з вимогою до ОСОБА_6 , щодо повернення відповідних коштів.

Заяви щодо зупинення провадження та залучення третьої особи розглядались судом першої інстанції в судовому засіданні 01 жовтня 2019 року, а відтак доводи апеляційної скарги щодо їх ігнорування судом відхиляються.

Щодо доводів відповідача про відсутність підстав для відшкодування витрат позивача на правову допомогу апеляційний суд повідомляє наступне.

ОСОБА_7 , як представник ОСОБА_2 , звернувся до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат 10 березня 2020 року.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Враховуючи, що 7-9 березня являлись вихідними днями, позивачем було вчасно подано докази на підтвердження понесених витрат, а тому доводи відповідача в цій частині відхиляються.

Доводи відповідача, щодо відсутності документального підтвердження витрат на правову допомогу не відповідають матеріалам справи, оскільки наявна квитанція №5350777, щодо оплати ОСОБА_2 на користь адвокатського об`єднання «Компаньйон і партнери» послуг надання правової допомоги згідно договору №115/ЦС.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2020 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «12» серпня 2020 року.

Головуючий

Судді: