Житомирський апеляційний суд
Справа №279/3334/17 Головуючий у 1-й інст. Коренюк В.П.
Категорія 76 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 279/3334/17 за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Укрпалетсистем" про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 7 лютого 2018 року, ухвалене під головуванням судді Коренюка В.П.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив скасувати наказ ПП «Укрпалетсистем» від 20 липня 2017 року № 362-к про його звільнення, поновити його на роботі та стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 липня 2017 року по день ухвалення рішення.

В обгрунтування вимог зазначив, що з 3 квітня 2016 року він працював у ПП «Укрпалетсистем» на посаді оператора автозаправної станції № 63. При прийнятті на роботу він не був ознайомлений з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором. Усно йому повідомили про те, що графік його роботи становить: доба через три, зазначивши, що робочий час зміни - 24 години без жодної перерви, а оплата праці за добу фіксована 350 грн. Однак у дійсності графік роботи та оплата праці безпідставно змінювалися. Він змушений був працювати добу через добу, добу через дві, що свідчило про порушення роботодавцем законодавства про працю та стало причиною написання ним 19 липня 2017 року заяви про звільнення за власним бажанням. Проте, помилково у заяві він не зазначив про звільнення саме на підставі ч.3 с. 38 КЗпП України. Разом з тим, ця заява й не містить конкретної дати розірвання трудового договору. Відтак, відповідач повинен був звільнити його після закінчення двотижневого строку попередження. Однак, наказ про звільнення був виданий 20 липня 2017 року. При цьому, у наказі вказано про його звільнення з роботи з 20 липня 2017 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, без зазначення конкретної частини даної норми.

Про наявність цього наказу він був повідомлений по телефону, а з самим наказом ознайомився 24 липня 2017 року та того ж дня йому було вручено трудову книжку.

Позивач також пояснює, що, не погоджуючись із причиною звільнення, до закінчення двотижневого строку попередження про звільнення, а саме 27 липня 2017 року, звернувся до відповідача із заявою про внесення змін до наказу про звільнення, зокрема, просив вказати причину розірвання трудових правовідносин ч.3 ст. 38 КЗпП України, а також виплатити йому вихідну допомогу. Вказаний лист був отриманий роботодавцем 1 серпня 2017 року, проте адміністрація відповідача залишила заяву без задоволення, роз`яснивши своїм листом від 7 серпня 2017 року те, що його звільнення відбулось з дотриманням вимог законодавства. Отже, відповідач фактично самостійно змінив підставу розірвання трудового договору та видав наказ про звільнення до закінчення двотижневого строку з дня подачі заяви про припинення трудових правовідносин.

Оскільки такі дії не відповідають вимогам ч.2 ст. 38 КЗпП України й призвели до порушення його права на працю, позивач просив задовольнити його вимоги.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 7 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначає, що суд не надав належну оцінку його доводам про те, що причиною припинення трудових правовідносин була та обставина, що відповідач систематично порушував вимоги законодавства про працю. Також акцентує увагу на тому, що не мав намір розривати трудовий договір на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України й домовленості про дату звільнення з відповідачем не було досягнуто. У встановлений законом термін ( до закінчення двотижневого строку) він уточнив заяву про звільнення, зазначивши підставу припинення трудових правовідносин ч.3 ст. 38 КЗпП України. За таких обставин, його звільнення згідно з ч.1 ст. 38 КЗпП України й видача відповідного наказу на наступний день після подання заяви, не відповідає вимогам законодавства.

20 березня 2018 року за даною апеляційною скаргою було відкрите провадження та постановою Апеляційного суду Житомирської області від 16 травня 2018 року рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 7 лютого 2018 року року залишене без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року постанову Апеляційного суду Житомирської області від 16 травня 2018 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, пояснивши, що його звернення до відповідача із заявою 27 липня 2017 року фактично свідчить про відкликання заяви на звільнення та чітко вказує на ту обставину, що він не бажав припиняти трудові правовідносини на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України. Оскільки перед звільненням він протягом певного часу працював через добу, згідно з усним розпорядженням керівника АЗС №63 він мав приступити до роботи 26 липня 2017 року. Отже, його невихід на роботу 21 липня 2017 року не свідчить про відсутність у нього бажання продовжувати працювати за трудовим договором.

Також зазначив, що факт його роботи перед протягом певних періодів за графіком « доба через добу» підтверджується копіями книги приймання-передачі змін.

На думку представника відповідача, апеляційна скарга є безпідставною, оскільки позивач не мав наміру продовжувати трудові правовідносини, 19 липня 2017 року подав заяву по звільнення за власним бажанням та в подальшому не вийшов на роботу у передбачений графіком день. Посилання позивача на недотримання відповідачем графіку роботи оператора АЗС не підтверджується належними та допустимими доказами. На АЗС №63 була відсутня книга приймання-передачі зміни, оскільки її ведення не передбачено вимогами законодавства. За таких обставин, надані ОСОБА_1 копії цієї книги викликають обгрунтований сумнів у їх достовірності та допустимості. Табелі обліку робочого часу свідчать про те, що позивач працював за графіком « доба через три». Доказів на спростування цієї обставини суду не надано, будь-яких звернень позивача до відповідних державних органів щодо порушення відповідачем законодавства про працю, не було. Отже, за наявності волевиявлення працівника на припинення трудових правовідносин за власним бажанням, його звільнення до закінчення двотижневого строку попередження не вказує на порушення вимог КЗпП України.

Також представник ПП « Укрпалетсистем» зауважила, що з 16 січня 2018 року діяльність АЗС №63 припинено, що підтверджується актом приймання передачі майна за договором оренди.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що з 3 квітня 2016 року ОСОБА_1 обіймав посаду оператора заправних станцій АЗС №63 у ПП «Укрпалетсистем»

19 липня 2017 року позивач звернувся до адміністрації відповідача із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням.

Згідно з наказом директора ПП «Укрпалетсистем» №362-к від 20 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади оператора заправних станції АЗС №63 з 20 липня 2017 року, за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України.

Із зазначеним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 24 липня 2017 року та цього ж дня отримав трудову книжку.

27 липня 2017 року позивач письмово звернувся до директора ПП «Укрпалетсистем» із проханням внести зміни до наказу про його звільнення та до трудової книжки, зазначивши причиною звільнення за власним бажанням порушення роботодавцем законодавства про працю. Також просив виплатити йому вихідну допомогу, передбачену ст.44 КЗпП України.

Дане звернення отримане відповідачем 1 серпня 2017 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не бажав продовжувати трудові правовідносини з відповідачем, подав заяву про звільнення за власним бажанням, яка не була ним відкликана, та в подальшому не приступив до виконання своїх трудових обов`язків, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника ( статті 38, 39).

Згідно зі ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року, працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст. 24 КЗпП України).Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Отже, навіть у разі подання заяви про звільнення за власним бажанням, законодавець передбачив можливість працівника відкликати цю заяву до закінчення строку попередження. Саме таким чином у даному випадку реалізується захист права особи на працю. Вказана обставина свідчить про те, що власник або уповноважений ним орган зобов`язані вирішити питання про звільнення працівника з обов`язковим дотриманням двотижневого строку попередження, якщо відсутні причини для розірвання трудового договору раніше цього строку. Власник не вправі звільнити працівника до закінчення двотижневого строку після подачі ним заяви про звільнення, якщо працівник про це не просить.

Працівник позбавляється права відкликати заяву про звільнення за власним бажанням лише у випадку, коли у зв`язку з подачею цієї заяви на його місце запрошено працівника у порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

Як пояснила представник відповідача в судовому засіданні, після звільнення ОСОБА_1 на посаду оператора АЗС, яку він обіймав, не було прийнято працівника в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

Отже, звільнення ОСОБА_1 до закінчення двотижневого строку за відсутності домовленості сторін про дату звільнення й згоди позивача на припинення трудових правовідносин до закінчення строку попередження, свідчить про недотримання відповідачем вимог ст. 38 КЗпП України. Доказів наявності передбачених законом поважних причин для звільнення позивача раніше встановленого строку попередження, суду не надано.

Таким чином, позовні вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення позивача та його поновлення на посаді оператора заправних стації ПП «Укрпалетсистем» є обгрунтованими.

Відповідно до положень ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи ту обставину, що позовні вимоги ОСОБА_1 розглядаються судами більше року не з вини позивача, на користь останнього підлягає стягненню 323088 грн. 20 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 липня 2017 року й по 11 серпня 2020 року.

При обчисленні зазначеної суми судом взято до уваги довідку, видану ПП «Укрпалетсистем» 26 грудня 2017 року за №2793, яка свідчить про те, що середньогодинна заробітна плата позивача за період з червня по липень 2017 року становила 48 грн. 05 коп., а кількість робочих годин протягом даного періоду 360.

Тоді, загальна тривалість вимушеного прогулу з 21 липня 2017 року по 11 серпня 2020 року складає 6724 роб. год., а середній заробіток за цей період становитиме 323088 грн. 20 коп. ( 48 грн. 05 коп. х 6724 роб. год.)

Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню 323088 грн. 20 коп.

Враховуючи вищезазначене, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, - про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 7 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Визнати незаконним наказ № 362-к від 20 липня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади оператора заправних станцій Приватного підприємства « Укрпалетсистем» з 21 липня 2017 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді оператора заправних станцій у Приватному підприємстві «Укрпалетсистем».

Стягнути з Приватного підприємства «Укрпалетсистем» на користь Рекуна середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 323088 грн. 20 коп.

Стягнути з Приватного підприємства «Укрпалетсистем» на користь держави судовий збір у розмірі 4830 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: