ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2624/20 Справа № 206/4801/19 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авангард Транс" про відшкодування вартості безпідставно набутого майна, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2019 року до Самарського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авангард Транс" про відшкодування вартості безпідставно набутого майна.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авангард Транс" про відшкодування вартості безпідставно набутого майна - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2019 року у справі №201/14976/16-ц та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2019 року від інших учасників справи не надходило.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.04.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм), предметом договору є транспортний засіб FORD TRANZIT, 2006 р.в., шасі № НОМЕР_1 , тип фургон малолітражний - В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який позивач зобов`язався передати наймачу в тимчасове платне володіння та користування, а також зобов`язався забезпечити своїми силами його керування та технічну експлуатацію, а відповідач в свою чергу зобов`язався прийняти в тимчасове володіння та користування транспортний засіб під керуванням екіпажу (водія) позивача і сплачувати орендну плату (а.с. 7).

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «АВАНГАРД ТРАНС» є юридичною особою, з основним видом діяльності КВЕД 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту (а.с. 10-13).

Також до позовної заяви у якості доказів позивачем долучено копію відповіді на запит територіального сервісного центру № 1249, копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, копію висновку 11/04 - ТЗ про дійсну ринкову вартість транспортного засобу з додатками та копію міжнародної товарно-транспортної накладної, однак жодна з долучених копій не засвідчена належним чином та не підтверджена оригіналом у судовому засіданні.

А тому, вирішуючи питання стосовно наданих позивачем доказів, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки жодна подана позивачем копія у якості письмових доказів, не засвідчена належним чином, тому всі вони підлягають відхиленню, з чим також погоджується й суд апеляційної інстанції.

Разом з тим, сам факт наявності правовідносин та договору укладеного між позивачем та відповідачем не заперечувався сторонами, відтак обставини які зазначені у договорі та правовідносин, які виникли з даного договору не підлягають доказуванню, як такі, що визнані учасниками справи, та є такими, що приймаються судом.

В той же час, позивач не скористався своїм правом, щодо надання оригіналів доказів, які були подані позивачем у копіях не засвідчених належним чином та правом щодо витребування таких доказів у разі їх відсутності в оригіналах.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Згідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами ч. 1 ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Відповідно до п. 1.7 Договору, орендований ТЗ передається наймачу протягом 3 діб з моменту підписання даного Договору. Передача ТЗ в оренду здійснюється за Актом приймання-передачі, що має бути підписаний уповноваженими представниками сторін і є невід`ємною частиною даного Договору.

Згідно із п. 3.2.1. Договору, наймодавець зобов`язаний передати наймачу ТЗ після підписання цього Договору за Актом приймання-передачі.

Колегія суддів вважає правильними висновок суду першої інстанції, що відсутня правова підстава вважати, що вищезазначений транспорт не повернуто на територію України та він взагалі знаходиться поза її межами, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу перебування транспортного засобу FORD TRANZIT, 2006 р.в., білого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN - НОМЕР_1 , який є предметом спору на території Росії у несправному стані, а тому й відсутні підстави для відшкодування вартості безпідставно набутого майна.

Також, забезпечення схоронності вищезазначеного транспортного засобу є нічим іншим, як обов`язком позивача згідно п. 3.2.5. Договору.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень Глави 83 ЦК України.

Разом з тим, позивачем до суду не надано жодного доказу про наявність заперечень у позивача протягом одного місяця після закінчення строку дії Договору щодо його продовження, в силу норми передбаченої ч. 1 ст. 762 ЦК України, Договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений Договором, що в свою чергу свідчить про наявність договірного характеру спірних правовідносин та унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що оскільки позивачем взагалі не доведено факт передачі відповідачу за договором транспортного засобу FORD TRANZIT, 2006 р.в., білого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN - НОМЕР_1 , а тому відсутні умови для виникнення у відповідача зобов`язання щодо повернення безпідставного набутого майна або відшкодування його вартості.

Доводи апеляційної скарги, що разом з позовною заявою позивач надав всі наявні у нього докази із зазначенням наявності або відсутності в нього оригіналів таких доказів, а відповідач в свою чергу не спростував долучені позивачем докази, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в справі що розглядається обов`язок по доказуванню лежить саме на позивачеві.

Сторони в цивільному процесі мають протилежні матеріально-правові та процесуальні інтереси. Незважаючи на зацікавленість сторін у справі, законом зазначається, що вони зобов`язані добросовісно здійснювати свої права і виконувати процесуальні обов`язки. Принцип змагальності, в свою чергу, надає особам, які беруть участь у справі, рівних можливостей в процесі доказування, а особливо сторонам в позовному провадженні. Цей основоположний принцип закріплений і у Конституції України.

Стосовно доказової діяльності (подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості) сторони, треті особи та їх представники наділені рівними правами, чого не можна сказати про сукупність наданих їм обов`язків. Брати участь у доказовій діяльності можуть всі особи, які беруть участь у справі, однак доказування кожної обставини, що має значення для ухвалення рішення у справі, в силу закону стає обов`язком певного суб`єкта.

В цьому випадку доказування наявності між сторонами у справі правовідносин та обставин договору укладеного між позивачем та відповідачем, є обов`язком саме позивача у справі.

Твердження апелянта, що судом першої інстанції не враховано ч.3 ст. 1212 ЦК України, відповідно до якої положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні, колегія суддів вважає недоречними, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича