КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7006/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2020 року місто Київ

справа №755/7380/15-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року, постановлену під головуванням судді Катющенко В.П., у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, заінтересована особа - стягувач Акціонерне товариство «Альфа-Банк», який є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з заявою, в якій просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №755/7380/15-ц, виданий 19 травня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва.

Заяву обгрунтовував тим, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2015 року стягнуто з нього на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по кредитному договору у розмірі 338106,69 грн. та третейський збір у сумі 3781,07 грн.

Вказував, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 квітня 2015 року постановлено видати виконавчий лист на виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2015 року про стягнення з нього на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по кредитному договору у розмірі 338106,69 грн., третейський збір у сумі 3781,07 грн. та судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Зазначав, що 19 травня 2015 року на виконання вказаної ухвали суду Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №755/7380/15-ц та 23 липня 2019 року на підставі якого приватним виконавцем Кошарським О.В. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

Заявник посилався на те, що договір кредиту №30.29-50/2306-А на купівлю автотранспортних засобів від 26 червня 2008 року з цільовим призначенням кредиту - «для оплати придбаного автомобіля», був укладений на задоволення його особистих потреб і не пов'язаний із його підприємницькою діяльністю, а тому цей договір є споживчим, а на правовідносини, що виникають із споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказував на те, що згідно з п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» (в редакції від 03 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Вважає, що справа, у якій було прийнято рішення Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків, не була підвідомча даному суду, відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», а тому Дніпровський районний суд міста Києва повинен був відмовити у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення Третейського суду на підставі ч.1 ст.389-10 ЦПК України (у редакції кодексу 2004 року).

Зазначав, що виконавчий лист №755/7380/15-ц від 19 травня 2015 року був виданий помилково, отже на підставі ч.2 ст.432 ЦПК України його слід визнати таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції заявник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати ухвалу суду та заяву задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував на те, що судом першої інстанції обставина щодо помилково виданого виконавчого листа, на яку він посилався, як на підставу для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню взагалі не була досліджена судом та не надана їй жодна правова оцінка.

Зазначав, що ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 30 квітня 2015 року, якою задоволена заява ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на виконання рішення Третейського суду не підлягає оскарженню, а відтак він вважає, що ефективним засобом юридичного захисту його порушених прав та інтересів в аспекті положень ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є його звернення до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Вказував, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, безпідставно не були застосовані норми матеріального права, передбачені Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположні свобод 1950 року і протоколи до неї щодо ефективного засобу юридичного захисту.

Посилався на те, що судом першої інстанції не була з`ясована обставина судового спору між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» та фактичній відмові банку у задоволені позову, а також вказаній обставині не наданажодна правова оцінка.

Відзиву на апеляційну скаргу заявника до суду апеляційної інстанції не надійшло.

У судовому засіданні апеляційного суду представник заявника доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Стягувач АТ «Альфа-Банк» у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у його відсутності на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа такими, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для її задоволення та того, що заявником не надано доказів відсутності у боржника обов`язку перед стягувачем ПАТ «Укрсоцбанк» у виконавчому провадженні №59628597 з примусового виконання виконавчого листа №755/7380/15-ц, виданого 19 травня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 червня 2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту№№30.29-50/2306-А на купівлю автотранспортних засобів, за умовами якого кредитор надав позичальнику у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 12973 доларів США, зі сплатою 12,5 % річних, із цільовим призначенням для оплати придбаного автомобіля марки CHEVROLET, модель Aveo EC 58U, 2008 року випуску, сірого кольору, згідно з договором купівлі-продажу №1241 від 25 червня 2008 року укладеним з УкравтоЗАЗ-Сервіс.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору у сумі 338106,69 грн. та третейський збір у сумі 3781,07 грн.

У квітні 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2015 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 квітня 2015 року видано виконавчий лист на виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 338106,69 грн. заборгованості та 3781,07 грн. сплаченого третейського збору та судовий збір в розмірі 243,60 грн.

19 травня 2015 року представником ПАТ «Укрсоцбанк» отримано виконавчі листи.

Звертаючись до суд з даною заявою, ОСОБА_1 вказував на те, що справа, у якій було прийнято рішення Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків, не була підвідомча даному суду, відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», а тому Дніпровський районний суд міста Києва повинен був відмовити у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення Третейського суду на підставі ч.1 ст.389-10 ЦПК України (у редакції кодексу 2004 року).

Зазначав, що виконавчий лист №755/7380/15-ц від 19 травня 2015 року був виданий помилково, отже на підставі ч.2 ст.432 ЦПК України його слід визнати таким, що не підлягає виконанню.

Також зазначав, що ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 30 квітня 2015 року не підлягає оскарженню, а відтак ефективним засобом юридичного захисту своїх порушених прав та інтересів ОСОБА_1 вважає звернення до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

В указаних нормах цивільного процесуального законодавства оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду не передбачене.

Проте, відсутність такої можливості не призводить до порушення конституційної засади судочинства - рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом та не має наслідком порушення права особи на судовий захист, так як у такому випадку оскарженню підлягає рішення третейського суду або виконавчий лист.

Нормами ЦПК України стороні третейського спору надано право оскаржити рішення третейського суду (стаття 454 ЦПК України) та/або подати заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню (стаття 432 ЦПК України).

Висновок щодо неможливості оскарження ухвали суду про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України викладеною у постанові від 17 лютого 2016 року в справі №6-2743цс15 та неодноразово підтвердженою Верховним Судом, зокрема в ухвалах від 16 квітня 2018 року у справі №910/8253/17, від 17 січня 2019 року у справі №796/186/2018, від 25 січня 2019 року у справі №755/6330/16-ц, від 13 травня 2019 року у справі №6-258/11.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ефективним засобом юридичного захисту порушених прав та інтересів ОСОБА_1 в аспекті положень ст.13 «Право на ефективний засіб юридичного захисту» Конвенції п захист прав людини і основоположних свобод» є звернення до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» третейські судив порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки) (ч.1 ст. 6 цього Закону доповнено п.14 згідно із Законом №2983-VI«Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди»).

За змістом ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом України від 03 лютого 2011 року №2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Незалежно від предмета та підстав позову і незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі №6-856цс15, від 11 листопада 2015 року у справі №6-171цс15, від 18 листопада 2015 року у справі №6-187цс15, від 27 січня 2016 року №6-2712цс15 тапостанові Великої Палати Верховного суду від 12 грудня 2018 року у справі №755/11648/15-ц.

Таким чином, рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованості за споживчим кредитомбуло прийняте третейським судом поза межами його компетенції.

Згідно з п.2 ч.6 ст.56 Закону України «Про третейські суди» компетентний суд відмовляє в задоволенні заяви про видачу виконавчого документа, якщо справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.389-10 ЦПК України (в редакції, яка була чинна на час постановлення ухвали про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2015 року) суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду .

Аналогічні норми містяться в статті 486 ЦПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року.

Отже, суд першої інстанції постановляючи ухвалу від 30 квітня 2015 року про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2015 року не звернув увагу на те, що спір про стягнення коштів за невиконання умов споживчого договору не підвідомчий третейському суду, а тому повинен був відмовити у видачі виконавчого листа на вказане рішення третейського суду.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ч.5 ст.124 Конституції України).

Згідно з ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження розглядається як завершальна стадія судового провадження, сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Європейський суд з прав людини, надаючи тлумачення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рішенні по справі Горнсбі проти Греції від 19 березня 1997 року зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом, а виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися, як складова частина суду. Таким чином, остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, повинно бути виконаним, що відповідає принципу верховенства права, який договірні сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи вказану Конвенцію.

Відповідно до ч.2 ст.432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Оскільки Дніпровський районний суд міста Києва помилково видав виконавчий лист на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2015 року, яке було ухвалено у не підвідомчій третейському суду відповідно до закону справі, колегія суддів вважає, що наявні підстави для визнання виконавчого листа №755/7380/15-ц, виданого 19 травня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва на виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 338106,69 грн. заборгованості та 3781,07 грн. сплаченого третейського збору та судовий збір в розмірі 243,60 грн. таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року скасуванню з постановленням нової про задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати виконавчий лист №755/7380/15-ц, виданий 19 травня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва на виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 січня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 338106 грн. 69 коп. заборгованості, 3781 грн. 07 коп. сплаченого третейського збору та судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. таким, що не підлягає виконанню.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2020 року.

Головуючий:

Судді: