Справа №720/1156/18
Провадження: 2/720/23/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

0 4 серпня 2020 року м. Новоселиця

Новоселицький районний суд, Чернівецької області у складі головуючого судді Вівчар Г.А., за участю секретаря судового засідання Факащук А.П.,

сторін по справі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідча ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , про визнання заповіту недійсним,-

встановив:

Позивач звернулась з позовом про визнання заповіту від 17 серпня 2004 року посвідчений секретарем сільради с. Рідківці, Новоселицького району Діміткіною Д.М. зареєстрований в реєстрі за №414, заповідачем ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 недійсним.

Позивач мотивує позовну заяву посилаючись на те, що вона ( ОСОБА_7 ) являється єдиною донькою ОСОБА_8 та спадкоємцем за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження та копією заповіту які додаються до позовної заяви. Бабуся позивачки - ОСОБА_5 (спадкодавець) проживала разом з позивачкою, батьком позивачки та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Актами та довідками, копії яких додає до позовної заяви.

Спадковим майном являється житловий будинок АДРЕСА_1 .

У спадковому майні позивачка проживала та була зареєстрована від дати народження, тобто з 1981 року по 2002 рік включно та фактично прийняла спадщину після смерті спадкодавця.

Волею бабусі ( ОСОБА_5 ) позивачки було те, щоб вищезазначене спадкове майно перейшло у спадок батькові позивачки ( ОСОБА_8 ) , оскільки саме сім`я позивача проживала у спадковому майні від народження, доглядала його та утримувала, у зв`язку із чим 11.02.1998 року, покійна ОСОБА_5 (спадкодавець) склала заповіт на батька позивачки ( ОСОБА_8 ) та власноручно його підписала. Волею бабусі ( ОСОБА_5 ) позивачки було те, щоб вищезазначене спадкове майно перейшло у спадок батькові позивачки ( ОСОБА_8 ), оскільки саме сім`я позивача проживала у спадковому майні від народження, доглядала його та утримувала, у зв`язку із чим 11.02.1998 року, покійна ОСОБА_5 (спадкодавець) склала заповіт на батька позивачки ( ОСОБА_8 ) та власноручно його підписала.

Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_1 тому, 07.07.2000 року спадкодавець склала новий заповіт на неї та власноручно його підписала.

Про порушення своїх майнових прав, позивачка дізналася тільки від сусідів, коли у жовтні 2017 році приїхала додому в село Рідківці до будинку АДРЕСА_1 та планувала доробити ремонтні роботи та належним чином оформити свої спадкові права за заповітом, але потрапити до свого будинку не змогла, оскільки були змінені замки.

Сусіди повідомили позивачці, що її тітка ОСОБА_6 після смерті бабусі оформила спадщину, але про існування заповіту на тітку позивачки не знала ні сама позивачка, а ні інші родичі протягом всіх цих років, про що буде підтверджено показами свідків.

Тому, звістка про існування заповіту на тітку позивачки стала не зрозумілою та сумнівною не тільки для неї але й для всієї родини, про що підтвердять свідки .

Окрім цього, бабуся ніколи не мала наміру складати інший заповіт , а також незадовго до смерті коли і був складений сам заповіт на тітку бабуся важко хворіла та не розуміла взагалі значення своїх дій, про що буде підтверджено додатково, тому має сумніви про законність даного заповіту.

Позивач вважає, що у відповідності до статті 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

В судовому засіданні позивач підтримала поданий позов в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві та суду додатково пояснила, що вона разом зі своєю матерію приїхали з Італії ІНФОРМАЦІЯ_2 та бабуся померла з 08 на 09.09.2004 року. Після похорон вона виїхала до Італії. Заяву про прийняття спадку до нотаріальної контори не подавала. Приїжджала з Італії у 2009 році, ходила до своєї тітки ОСОБА_6 та сільради с. Рідківці, Новоселицького району з приводу заповіту. Просить суд задовольнити подану нею позовну заяву.

Відповідач позов не визнала в повному обсязі суду пояснила, що ОСОБА_6 є її бабусею по маминій лінії. Після смерті батька позивачці ОСОБА_8 . Позивач та її мати виїхали за кордоном залишили прабабусю на призволяще. Побачивши її жахливе становище її бабуся ОСОБА_6 , тобто її рідна донька забрала її до себе та допомагали їй. ОСОБА_5 декілька разів дзвонила до позивачці та до її матері щоб повернулись на України та доглядати за нею, але вони приїхали в день смерті. Похорони організувала ОСОБА_6 , після похорон позивачка повернулась до Італії. Приїжджала на Україну вона у 2009 році та з приводу спадкового майна не було ніяких спорів. Вона за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_6 успадкувала спірне господарство.

Суд вислухавши пояснення позивача, відповідача, допитавши свідків та дослідивши надані сторонами докази дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних правових підстав.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зять та невістка померлої ОСОБА_5 охарактеризували померлу як особу малограмотною, вона вчилась в румунський школі, читати та писати українською вона не вмила. Літом 2004 року впала та останні місяці перед смертю вона тяжко хворіла, не виходила на вулицю, була лежачою. ОСОБА_4 виїхала до Італії одразу після смерті свого батька приблизно у 2002 році. Приїздила на похорони бабусі у 2004 році, живе в Італії по теперішній час. Також вона приїздила в 2006 році та по приїзду дізналась, що будинок перейшов у спадок до її тітки ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_11 сестра відповідача в судовому засіданні суду показала, що прабабуся ОСОБА_5 була залишена на призволяще позивачкою та її мамою які виїхали на заробітки до Італії. За нею доглядала її донька ОСОБА_6 , яка прийняла спадщину та у послідуючому все своє мано заповіла своєї онучки ОСОБА_2 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 колишній секретар сільради с. Рідківці, Новоселицького району суду показала, що ОСОБА_5 за своє життя декілька разів змінювала свої заповіти. Останній раз вона оформила заповіт перед смертю в серпні 2004 року. Ії син ОСОБА_13 покликав для оформлення заповіту на дому, її волевиявлення було вільним, яким все своє майно заповіла доньці ОСОБА_6 . Заповіт вона прочитала та підписала особисто. Крім того заповіт був прочитаний в голос свідком ОСОБА_14 та підписаний нею. Даного свідка попросила викликати сама ОСОБА_5 , оскільки вони перебували в дружних відносинах та їй довіряла.

Свідок ОСОБА_15 суду показала, що вона проживає по сусідству з місцем проживання ОСОБА_5 .. Десь у липні 2004 року ОСОБА_5 впала, після цього не могла ходити, втратила пам`ять, не впізнавала сусідів. Останні два місяця перед смертю її взагалі не було видно сиділа лише в хаті.

Свідок ОСОБА_16 суду показала, що вона проживає по сусідству з місцем проживання ОСОБА_5 .. Літом 2004 року вона впала та її мати ОСОБА_14 часто до неї заходила в гості. Після падіння мати розказувала, що ОСОБА_5 втратила пам`ять, мала моменти, що не впізнавала людей, хто до неї прийшов.

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 83 років про що в книзі реєстрації актів про смерть 10 вересня 2004 року зроблено відповідний запис за №39.

Заповітом від 17 серпня 2004 року зареєстрованого в реєстрі сільради с. Рідківці, Новоселицького району за №414 завіреного секретарем сільради Діміткіною Д.М., ОСОБА_5 все своє майно де б воно не було із чого б воно не склалось і взагалі все те на що вона буде матиме право на день смерті, заповідає ОСОБА_6 . Заповіт посвідчений на дому по місцю проживання ОСОБА_5 в с. Рідківці, Новоселицького району.

В заповіті зазначено, що на прохання ОСОБА_5 , через її хворобу заповіт прочитано і підписано громадянкою ОСОБА_17 .

З висновку експерта №1175-К від 12 грудня 2019 року вбачається, що не представляється можливим надати однозначну відповідь чи вчинений підпис на заповіті від 17 серпня 2004 року якій завірений секретарем сільради с. Рідківці, Новоселицького району 17 серпня 2004 року та зареєстрований в реєстрі за №414 та підпис в Журналі реєстрації нотаріальних дій на аркуші 503 під порядковим номером 414 та підпис в Договорі про надання населенню послуг з газопостачання, що знаходиться в матеріалах цивільної справи на а.с. 158 під порядковим номером 44 та на останній сторінки договору в графі підпис однією та тією же особою, оскільки досліджувані підписи містять малий об`єм почергового матеріалу, необхідного для ідентифікації з рукописними записами.

Оглянувши в судовому засіданні копії заповітів ОСОБА_5 завірений секретарем сільради с. Рідківці 11 лютого 1998 року зареєстрований в реєстрі за №9 (а.с.18) та від 08 липня 2000 року зареєстрованого в реєстрі за №144 (а.с.19), судом встановлено, що дані заповіти підписані особисто спадкодавцем ОСОБА_5 , та в графі підпис спадкодавця мітиться її підпис румунською мовою « ОСОБА_18 ». Зрівнявши дані підписи у заповіти з заповітом від 17 серпня 2004 року зареєстрований в реєстрі за №414 (а.с.17) з однозначністю та достовірністю можна стверджувати, що підпис в заповіті від 17 серпня 2004 року зареєстрований в реєстрі за №414 не вчинений ОСОБА_5 ..

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.1248 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно з ч.2 ст.1253 ЦК України, у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

Суд оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів з врахуванням, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності дійшов висновку, що заповіт оформлений 17 серпня 2004 року зареєстрований в реєстрі сільради с. Рідківці, Новоселицького району за №414 завірений секретарем сільради Діміткіна Д.М., від імені ОСОБА_5 оформлений з порушенням норм ЦК України.

Тобто, секретар сільради встановивши, що ОСОБА_5 хвора та через свою хворобу не здатна його прочитати, зобов`язана була у відповідності до вимог ст..1248 ЦК України та ст..1252 ЦК України посвідчити заповіт у присутності двох свідків.

Статтею 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Аналізуючи покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 які наголошували, що заповідач після падіння була у пригніченому стані, останні два місяця перед смертю вона була байдужою до життя, та з врахуванням показів свідка секретаря сільради ОСОБА_19 яка показала, що спадкодавець була хворою, і через її хворобу заповіт прочитано і підписано громадянкою ОСОБА_17 , які дають суду підстави вважати, що на момент складання заповіту ОСОБА_5 була безвольною і байдужою до життя, тому суд вважає, що вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Отже, відповідно до ст.. 1257 ЦК України під час оформлення заповіту секретарем сільради Діміткіною Д.М. було допущено порушення норм матеріального права щодо порядку та процедури оформлення заповіту передбачені ст.. 1248, 1252 та 1253 ЦК України та з врахуванням обставин зазначених свідками, що ОСОБА_5 була безвольною і байдужою до життя, у своєї сукупності дають суду підстави вважати, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі.

12 квітня 2019 року під час розгляду справи по суті представник відповідача ОСОБА_20 подала до суду заяву про застосування строків позовної давності обґрунтовуючи свою заяву тим, що позивач на час відкриття спадку була повнолітньою особою, їй було відомо про існування заповіту, заяву про прийняття спадку до нотаріальної контори не подавала, на час відкриття спадщини не проживала зі спадкодавцем тому не може вважатися такою що прийняла спадщину (а.с.138).

Оглянувши в судовому засіданні цивільну справу №2-368/2005 року встановлено, ОСОБА_6 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 та їй було видано свідоцтво про право на спадкове майно в частині земельного паю 10 березня 2005 року по спадковій справі №16/2004 зареєстроване в реєстрі за №640. Рішенням Новоселицькогорайонного суду від 11 квітня 2005 року визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок розташований по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 .

ОСОБА_6 право власності зареєструвала про що свідчить реєстраційний номер з реєстру прав власності на нерухоме майно №111022494 від 15 червня 2005 року.

В процесі розгляду справи по суті показами свідків встановлено, що позивач ОСОБА_4 у серпні 2004 року була обізнана про відкриття спадщини після смерті її бабусі ОСОБА_5 , що визнала сама в процесі розгляду справи пояснюючи, що вона була присутня на похоронах. По приїзду з Італії в 2006 році дізналась, що будинок перейшов у спадщину ОСОБА_6 ..

Позивач належних та допустимих доказів пропуску строку позовної давності з поважних причин суду не подала, та не спростувала позицію відповідача, що дізналась про порушення свого права саме 12 грудня 2017 року при отримані копію рішення суду (а.с.20 Справа №2-368/2005р.).

Відповідно до ч.2-5 ст.267 ЦК України, 2. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. 3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 5. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВСУ від 07 листопада 2018 року (справа № 0907/2-7453/2011, провадження № 61-6321св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 серпня 2018 року (справа № 288/1361/15-ц, провадження № 61-4212св18).

Більше того, 22.03.2017 р. розглядаючи справу № 6-3063цс16 ВСУ підтвердив правовий висновок викладений у постановах від 4 лютого, 18 березня, 24 червня 2015 року, 17 лютого 2016 року про те, що без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, адже можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Окрім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та 2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: 1) забезпеченню юридичної визначеності та остаточності; 2) захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»).

Отже враховуючи, що позивач ОСОБА_4 у серпні 2004 року була обізнана про відкриття спадщини після смерті її бабусі ОСОБА_5 та не реалізувала своє право на спадкування за правом представлення відповідно до заповіту від 07 липня 2000 року зареєстрованого в реєстрі за №144, відповідної заяви до нотаріальної контори не подавала. По приїзду з Італії в 2006 році дізналась, що будинок перейшов у спадщину ОСОБА_6 за таких обставин суд дійшов висновку, що позивач пропустила строк звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права без поважних для суду причин а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.. ст.245,246,258-273, 354 ЦПК України і на підставі ст.. 1248, 1252, 1253 ЦК України суд, -

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним за пропуском строку позовної давності без поважних для суду причин.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду Чернівецької області через Новоселицький районний суд Чернівецької області в 30-денний строк з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Сторони можуть ознайомитись з повним мотивованим рішенням суду через десять днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: Вівчар Г.А.