Справа №266/4191/19
Провадження№ 6/266/25/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючої судді Шишиліна О.Г., за участю секретаря Воропаєвої О.Є. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за поданням головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Демянко Ольги про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспорту,

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду з даним поданням, вказуючи на те, що в нього на виконанні знаходиться виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №266/4191/19 від 19.11.2019 року, виданого Приморським районним судом м. Маріуполя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 83220 гривень 10 копійок. Боржник добровільно рішення суду не виконує, боржником ніяких дій для погашення боргу не здійснено. Просив тимчасово обмежити боржника у виїзді за кордон. Подання просив розглянути без його участі.

Суд дослідивши матеріали справи дійшов висновку про таке:

Відповідно до вимог ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець зобов`язаний звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Звертаючись до суду з поданням державний виконавець зазначав, що ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання судового рішення, зокрема добровільно не виконує судове рішення про стягнення заборгованості.

Відповідно до ст.441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду за кордон і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, в разі якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань.

Окрім цього, згідно з п.2 розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 року, подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України має окрім іншого обов`язково містити: інформацію про перетинання боржником державного кордону України, обґрунтування наявності фактів ухилення боржника - фізичної особи від виконання своїх зобов`язань.

Оскільки, відповідно до ст.441 ЦПК України подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування факту ухилення боржника від виконання судового рішення.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Відповідно до положення ч.2 ст.12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні державного виконавця перебуває виконавче провадження №266/4191/19 від 19.11.2019 року, виданого Приморським районним судом м. Маріуполя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 83220 гривень 10 копійок. Рішення не виконано.

Постановою державного виконавця від 03.12.2019 р. за вказаним виконавчим листом відкрито виконавче провадження №60760544, як направлена божнику рекомендованим листом з повідомленням, однак відомостей щодо її отримання ОСОБА_1 суду не надано.

Одночасно з матеріалів справи вбачається, що під час примусового виконання державним виконавцем виконано лише одну дію здійснено вихід за адресою мешкання боржника, де встановлено, що боржник виїхав у Білорусь, майна не виявлено.

При цьому доказів на вчинення жодних інших виконавчих дій виконавцем не додано, а саме відсутні докази на підтвердження здійснення розшук майна боржника, відповідно накладення арешту, щодо виявлення доходів боржника, наявності або відсутності зареєстрованого рухомого та нерухомого майна, відсутні відомості щодо перетину кордону.

Відповідно до ст.16 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Це право не може бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Відповідно до ст.2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом 11, які у відповідності до ст.9 Конституції України, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод від 04 листопада 1950 року» від 17 липня 1997 року, є частиною національного законодавства України, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Таким чином, за відсутності будь-яких доказів здійснення усіх дій щодо виявлення майна боржника, відомостей джерел доходу при наявності яких у виконавця достатньо важелів на звернення стягнень на все виявлене у боржника майно, суд дійшов висновку, що подання є передвчасним та таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. 258-261, 441 ЦПК України, ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», суд ,

У Х В А Л И В:

В задоволенні подання головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Демянко Ольги про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспорту відмовити.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути продано протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали до Донецького апеляційного суду.

Суддя: Шишилін О. Г.