Справа № 447/2700/19 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/811/908/20 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Шеремети Н.О., Мельничук О.Я.,

розглянувши в м. Львові в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» про стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

19.11.2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ТзОВ «Енергія-Новий Розділ», в якому просила стягнути в свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 21293,61 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2019 року по 15.11.2019 року включно у розмірі 44202,92 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн. В обґрунтування позову покликалася на те, що перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 25.06.2019 року. Належні їй до виплати суми в день звільнення не були виплачені в повному обсязі, тому на час звернення до суду заборгованість по заробітній платі становить 21293,61 гривень. Спір про розмір заборгованості відсутній. Вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою виплатити належні їй суми, однак, відповідач ухилився від виплати такої в добровільному порядку. У зв`язку з невиплатою в день звільнення належних їй сум, вважає, що відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що станом на 15.11.2019 року становить 44202,92 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 44202 гривні 92 копійки.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 500 гривень 00 копійок.

У задоволенні позовної вимоги про стягнення заробітної плати відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

Рішення суду оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ».

В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначає, що на час звернення з позовними вимогами до суду, позивачу було виплачено 3557,31 грн. нарахованої заробітної плати за 16 днів роботи і інші нарахування та не було виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки у сумі 21 293, 61 грн.; 04 грудня 2019 року позивачу виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 21 293, 61 грн. Звертає увагу на те, що ТзОВ «Енергія-Новий Розділ» не спроможне було своєчасно розрахуватися з позивачем з незалежних від товариства причин, зокрема внаслідок накладення арешту на рахунки товариства, на яких знаходяться грошові кошти, що і спричинило часткову невиплату належних позивачу сум при звільненні з роботи. Вважає, що враховуючи накладення Солом`янським районним судом м. Києва арешту на грошові кошти на рахунках товариства та відсутність вини відповідача у несвоєчасній виплаті компенсації за невикористані дні відпустки, відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності встановленої ст. 117 КЗпП України. Судом першої інстанції задоволено позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, однак задоволена судом сума в включає в себе сплату роботодавцем обов`язкових платежів, а саме ПДФО та військового збору.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до положень статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до положень ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом встановлено, що з 01.08.2006 до 25.06.2019 позивач працювала на підприємстів ТзОВ "Енергія-Новий Розділ", що стверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 та копією наказу про звільнення від 25.06.2019 №111-к.

Згідно з довідкою від 22.07.2019 №77, залишок невиплаченої заробітної плати позивачу становить 21393,61 гривень.

Згідно з інформацією з реєстру застрахованих осіб у квітні 2019 року позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 9968,42 гривень, а у травні 2019 року - 9777,22 гривень.

Відповідно до ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17.12.2018 у справі №760/32373/18 та від 30.08.2019 у справі №760/24817/19 на рахунки відповідача, в межах суми 804892343,78 гривень, накладено арешт у вигляді заборони розпорядження та здійснення видаткових операцій.

Згідно з копією листа від 11.09.2019 №16-43/1805 та копіями платіжних доручень, банк відмовив відповідачу у виконанні платіжних доручень, у зв`язку з тим що на рахунки відповідача накладено арешт.

Встановлено, що 04.12.2019 відповідач виплатив позивачу 21293,61 гривень заробітної плати.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення 47013,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, районний суд виходив із розміру заробітної плати позивача за останні два місці, які передували звільненню, що становить 19745,64 грн, відповідно середньоденна заробітна плата позивача становить 470,13 гривень та кількості днів затримки розрахунку, що згідно позовних вимог становить 100 робочих днів ( від дня звільнення по 15.11.2019 включно).

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується не повністю з наступних мотивів.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України.

З наведених мотивів, враховуючи неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а також виходячи з обставин даної справи, критеріїв зменшення розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, визначених Великою Палатою Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід змінити та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» в користь ОСОБА_1 - 21293 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що співмірно з сумою, яка належала позивачу на час звільнення з роботи та не була вчасно виплачена.

В решті рішення суду не переглядається, оскільки не оскаржується.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п.1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» задоволити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 січня 2020 року змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» в користь ОСОБА_1 - 21293 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13.08.2020 року.

Головуючий: Крайник Н.П.

Судді: Шеремета Н.О.

Мельничук О.Я.