Постанова

Іменем України

29 липня 2020 року

м. Київ

справа № 335/11810/15

провадження № 61-6031св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича,

треті особи: ОСОБА_2 , Державна іпотечна установа,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 01 червня 2018 року у складі судді Шалагінової А. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі -

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») в особі філії «Запорізьке регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання припиненою поруки.

Позовна заява мотивована тим, що 05 грудня 2005 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» (далі -

ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_2 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 30 000 дол. США зі сплатою 12 % річних на строк до 05 грудня 2025 року. Умовами кредитного договору передбачено повернення кредиту щомісячними платежами.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

05 грудня 2005 року ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 уклали договір поруки.

05 жовтня 2015 року позивач дізнався, що 21 травня 2015 року сторони кредитного договору уклали додаткову угоду, збільшивши розмір щомісячного (ануїтетного) платежу, без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився його обсяг відповідальності, тому порука припинилася відповідно до вимог частини першої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Також ОСОБА_1 вказував, що порука припинилася в силу вимог частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), оскільки у визначений зазначеною нормою матеріального права строк банк не звернувся до поручителя з відповідною вимогою після зміни кредитором строку виконання основного зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України.

На підставі викладеного ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати припиненою порукуза договором поруки

від 05 грудня 2005 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя

від 01 червня 2018 року позов задоволено.

Визнано припиненою поруку ОСОБА_1 за договором поруки від 05 грудня 2005 року, укладеним між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок укладення додаткової угоди обсяг відповідальності поручителя не збільшився, оскільки розмір зобов`язання за кредитом не змінився.

Разом з тим, 20 травня 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» змінено строк виконання основного зобов`язання, направивши позичальнику

лист (досудову вимогу), проте у визначений частиною четвертою

статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) строк (шість місяців) з вимогою до поручителя банк не звернувся, тому порука припинилася відповідно до вказаної вище норми матеріального права.

Права вимоги за договором поруки від 05 грудня 2005 року Державна іпотечна установа не набула, тому належним відповідачем у цій справі є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя

від 01 червня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, що

з 20 травня 2015 року розпочався сплив строку пред`явлення банком вимоги до поручителя через неналежне виконання боржником зобов`язань, проте відповідач до спливу шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), з вимогою до поручителя не звернувся. Позивачем обґрунтовано заявлено позовні вимоги щодо визнання припиненою поруки за спірним договором, тому місцевий суд дійшов правильного висновку, що порука припинилась.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнко Ю. П. просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди дійшли помилкового висновку, про зміну кредитором строку виконання основного зобов`язання, оскільки досудова вимога містить лише посилання на сплату поточної заборгованості. Права кредитора на звернення до поручителя з вимогами за кредитним договором не припинилися відповідно до частини першої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Разом з тим, у матеріалах справи знаходяться належні та допустимі докази переходу права вимоги за кредитним договором та забезпечувальними договорами, зокрема і договором поруки, до Державної іпотечної установи. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, коли ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вже відступив, а новий кредитор - Державна іпотечна установа, набула всі права вимоги за вказаними договорами, тому ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не є належним відповідачем у справі.

Суди не з`ясували належним чином зміст і характер спірних правовідносин,

і не врахували, що цивільні процесуальні правовідносини можуть виникнути тільки між носіями цивільних процесуальних прав і обов`язків у цивільному процесі, сторонами в якому є особи (позивачі, відповідачі), матеріально-правовий спір між якими є предметом розгляду у справі.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що, пред`явивши вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, тому пропустив строк звернення з вимогою про сплату боргу до поручителя. У матеріалах справи відсутні докази відступлення права вимоги за договором поруки до Державної іпотечної установи.

ОСОБА_2 подала до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що порука припинилася відповідно до вимог частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а належним відповідачем у цій справі є саме ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», тому доводи касаційної скарги є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту та вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

02 серпня 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 05 грудня 2005 року ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_2 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 30 000 дол. США зі сплатою 12 % річних на строк до 05 грудня 2025 року. Умовами кредитного договору передбачено повернення кредиту щомісячними платежами.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

05 грудня 2005 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 укладено договір поруки.

Пунктом 2.2 договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, у тому числі по основному боргу, сплаті щомісячних процентів і підвищених процентів, сплаті комісійної винагороди, сплаті неустойки по основному боргу та процентам, а також відшкодуванню всіх збитків.

Згідно з пунктом 4.4 договору поруки внесення змін і доповнень у кредитний договір, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя не допускається без узгодження з поручителем.

Листами від 09 квітня, 06 та 20 травня 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звертався до ОСОБА_2 з вимогами про погашення поточної заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором.

У вимозі від 09 квітня 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зазначив про наявність простроченої заборгованості в розмірі 2 637,86 грн та необхідність її сплати протягом 5 банківських днів з дати отримання вимоги.

Вимогою від 06 травня 2015 року банк повідомив позичальника про виникнення простроченої заборгованості в розмірі 4 234,64 грн та необхідність її сплати протягом 5 банківських днів з дати отримання вимоги.

Згідно з досудовою вимогою від 20 травня 2015 року у позичальника виникла заборгованість у розмірі 24 542,96 дол. США й останньому запропоновано протягом 30 днів погасити існуючу заборгованість.

21 травня 2015 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду до кредитного договору.

Відповідно до пункту 2 додаткової угоди пункт 2.1 кредитного договору викладено у новій редакції, зокрема, банк надає позичальнику кредитні ресурси у розмірі 23 832,83 дол. США зі сплатою 12 % річних (у попередній редакції договору - 30 000 дол. США зі сплатою 12 % річних).

Також пункт 3.2 кредитного договору викладено у наступній редакції, зокрема, позичальник зобов`язується повністю повернути кредит

до 05 грудня 2025 року (як і в попередній редакції договору). Позичальник зобов`язується щомісяця здійснювати погашення заборгованості по кредиту у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір ануїтетного платежу становить 340 дол. США. У складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами.

Пунктом 3 додаткової угоди передбачено, що позичальник допустив прострочення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором зі сплати процентів за користування кредитними коштами. Загальна сума простроченої заборгованості, що утворилася на дату укладання цієї додаткової угоди становить 629,59 дол. США, яку позичальник зобов`язався сплатити до 01 вересня 2016 року щомісячними платежами по 52,47 дол. США.

Відповідно до договору відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступило Державній іпотечній установі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках до цього договору, зокрема й за кредитним договором

від 05 грудня 2005 року, укладеним між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 , а також забезпечувальними правочинами за вказаним договором (пункт 1.2).

Згідно з пунктом 2.1 договору відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року пункт 1.2 цього договору набирає чинності в день прийняття рішення Національним банком України про віднесення первісного кредитора (ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») до категорії неплатоспроможних або на наступний календарний день після настання сукупності обстави, визначених пунктом 2.1.1 договору, та однієї з обставин, визначеної пунктом 2.1.2 або пунктом 2.1.3, або пунктом 2.1.4 цього договору.

Постановою Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Листом від 15 жовтня 2015 року Державна іпотечна установа повідомила ОСОБА_2 про відступлення на її користь права вимоги за вищевказаними кредитним договором, іпотечним договором та договором поруки.

До суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся у листопаді 2015 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Якщо банк пред`явить вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення коштів поза межами цього строку, якщо виконання основного зобов`язання не відбулося.

Предметом спору у цій справі є припинення поруки ОСОБА_1 відповідно до вимог частин першої та четвертої статті 559 ЦК України.

Відповідачем у цій справі ОСОБА_1 зазначив ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Запорізьке регіональне управління», в інтересах якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнко Ю. П., третя особа - ОСОБА_2 .

У подальшому в якості третьої особи у справі судом залученоДержавну іпотечну установу з підстав набрання чинності договором відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року, яким останній передано права вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_2 , та забезпечувальними правочинами, зокрема договором поруки, укладеним з ОСОБА_1 .

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

За змістом статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до частини п`ятої статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Так, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року заочне рішення Орджонікідзевського районного суду Запорізької області від 15 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала касаційного суду мотивована тим, що внаслідок укладення договору відступлення права вимоги відбулася заміна кредитора, а саме Державна іпотечна установа набула статусу нового кредитора (стягувача) за кредитним договором та договором поруки, а не заміна сторони у договорі, що помилково визнано апеляційним судом. Не може залишатись в силі

й рішення суду першої інстанції, оскільки суду в обов`язковому порядку необхідно вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі,

та залучити до участі у справі Державну іпотечну установу, оскільки вирішення даної справи впливає на обсяг її прав та обов`язків.

Проте, суди залишили поза увагою, що, скасовуючи судові рішення та передаючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що внаслідок укладення договору відступлення права вимоги відбулася заміна кредитора, а саме Державна іпотечна установа набула статусу нового кредитора (стягувача) за кредитним договором та договором поруки.

Разом з тим, під час нового розгляду справи суди дійшли протилежних висновків, зокрема, що право вимоги за договором поруки Державна іпотечна установа не набула, тому і не може відповідати за позовними вимогами ОСОБА_1 про визнання поруки за цим договором припиненою.

З таким висновком не погоджується колегія суддів Верховного Суду, враховуючи наступне.

Як встановлено вище, відповідно до договору відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступило Державній іпотечній установі право вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках до цього договору, зокрема за кредитним договором від 05 грудня 2005 року, укладеним між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 , а також забезпечувальними правочинами за вказаним договором (пункт 1.2).

Згідно з пунктом 2.1 договору відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року пункт 1.2 цього договору набирає чинності, зокрема в день прийняття рішення Національним банком України про віднесення первісного кредитора (ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») до категорії неплатоспроможних.

Постановою Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Листом від 15 жовтня 2015 року Державна іпотечна установа повідомила ОСОБА_2 про відступлення на її користь права вимоги за вищевказаними кредитним договором, іпотечним договором та договором поруки.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника та, як наслідок, без згоди солідарного боржника - поручителя, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, після прийняття вищевказаної постанови Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних саме Державна іпотечна установа є кредитором у спірних зобов`язаннях, а саме: за кредитним договором, договором іпотеки та договором поруки.

Разом з тим, позивач заявив вимогу у цій справі у листопаді 2015 року до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Суди вважали банк належним відповідачем. Натомість, банк заперечував заявлені вимоги та вказував, що саме Державна іпотечна установа є належним відповідачем у цій справі.

Так, у квітні 2018 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Ю. П. звернулося до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача на належного - Державну іпотечну установу.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя

від 06 квітня 2018 року (в складі судді Шалагінової А. В.) вищевказане клопотання залишено без задоволення. Залучено Державну іпотечну установу до участі у даній цивільній справі як третю особу.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що суд саме за клопотанням позивача замінює неналежного відповідача або залучає до участі у справі співвідповідача. Разом з тим, ОСОБА_1 не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача. При цьому, зі змісту позовної заяви (уточненої), поданої ОСОБА_1 , а також зі змісту пояснень третьої особи ОСОБА_2 , яка виступає на стороні позивача, вбачається, що вони заперечують заміну кредитора у зобов`язанні, оскільки при укладенні договору про відступлення прав вимоги були порушені норми права, які регулюють ці правовідносини.

Отже, як зазначив місцевий суд, процесуальні підстави для заміни відповідача у справі відсутні. При цьому, оцінку зазначеній правовій позиції позивача та третьої особи суд може надати лише у судовому рішенні за наслідками розгляду справи. З вказаними висновками погодився і суд апеляційної інстанції.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що з позовом у цій справі до суду позивач звернувся 20 листопада 2015 року, а договір про відступлення прав вимоги між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і Державною іпотечною установою укладено 11 лютого 2015 року, який набрав чинності 17 вересня 2015 року, тобто до звернення позивача до суду з цим позовом та до відкриття провадження по справі. Відтак, у даному випадку не мають місце відносини процесуального правонаступництва, оскільки відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, яка вже існувала на момент подачі позову до суду.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом).

Аналогічна за змістом норма закріплена у статті 51 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій).

З матеріалів справи вбачається, що позивачеві були роз`яснені його процесуальні права і що позивач був попереджений про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Під час розгляду справи позивач заперечував проти заміни відповідача та стверджував, що саме ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» є належним відповідачем у цій справі.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості

позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

З огляду на те, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог є помилковими.

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 листопада 2018 року

у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня

2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18).

На підставі викладеного, враховуючи те, що позов у цій справі пред`явлений до неналежного відповідача, Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення у цій справі позовних вимог ОСОБА_1 про визнання припиненою поруки.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову

у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя

від 01 червня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду

від 13 лютого 2019 року скасувати, прийняти нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича, треті особи: ОСОБА_2 , Державна іпотечна установа, про визнання поруки припиненоювідмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик