У Х В А Л А Справа № 200/16663/16-ц

Ім`ям України Провадження № 2-п/932/55/20

03 липня 2020 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Литвиненка І.Ю.,

при секретарі - Калантаєнку Д.В.,

за участю представника відповідачки адвокат Білака Я.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі заяву відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 18 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2017 року, що ухвалено у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, позовні вимоги задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/107-7 від 17.04.2007 року, станом на 25.08.2016 року, у розмірі 270461,21 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 6844164,15 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір у розмірі 51331,23 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір у розмірі 51331,23 грн.

Ухвалою суду від 23 червня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду від 18 квітня 2017 року.

Ухвалою суду від 16 серпня 2017 року виправлено описки у заочному рішенні суду від 18 квітня 2017 року.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2017 року заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2017 року скасовано в частині задоволення позовних вимог, що пред`явлені до ОСОБА_2 та прийнято в цій частині нове рішення, яким у стягненні заборгованості з ОСОБА_2 відмовлено; змінено розмір присуджених до стягнення із ОСОБА_1 на користь банку судових витрат, шляхом їх збільшення до 102 662 гривень 46 копійок.

07 жовтня 2010 року до суду надійшла заява відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, у якій посилається на те, що не була належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання, оскільки повістки про виклик у судове засідання вона не отримувала, а з травня 2015 року мешкає за іншою адресою у квартирі АДРЕСА_1 увесь цей час вона не приїздила, оскільки тривалий час проходила медичні обстеження та лікувалась, в тому числі, і шляхом проходження курсів хіміотерапії, в м. Києві. Внаслідок необізнаності про розгляд справи, вона була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права та обов`язки. З рішенням суду погодитись не може, оскільки прострочення зобов`язання за кредитним договором з її боку мало місце починаючи ще з 05.12.2008 року, коли вона мала внести черговий щомісячний платіж. Умовами кредитного договору визначено строк у 90 календарних днів, по спливу яких, у випадку непогашення заборгованості позичальником, змінюється термін погашення кредиту на 1 робочий день, упродовж якого позичальник має у повному обсязі виконати своє зобов`язання. Тобто, сторонами кредитного договору було погоджено порядок зміни строку виконання основного зобов`язання та визначено умови такої зміни. Таким чином, починаючи із 03 лютого 2009 року у позивача виникло право на судовий захист свого порушеного права на повернення кредиту та сплати відсотків за його користуванням. Строк позовної давності є загальним, складає три роки та скінчився 04.02.2012 року. Втім, банк до суду звернувся лише 29 вересня 2016 року, що свідчить про пропуск ним строку позовної давності. Сплив строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, як основних, так і похідних від них. Через свою неучасть у судовому розгляді цієї цивільної справи, вона не змогла скористатись правом на подання заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог банку.

У судовому засіданні представник відповідачки заяву про перегляд заочного рішення суду підтримав та прохав задовольнити. Пояснення надав аналогічні її тексту. Додатково пояснив, що про існування заочного рішення суду і взагалі цієї цивільної справи відповідачка дізналась випадково, у вересні 2019 року, коли її платіжні картки було заблоковано у процедурі примусового виконання рішення. Відповідачка належним чином про розгляд цивільної справи повідомлена не була, оскільки за місцем своєї реєстрації не мешкала, а перебувала у м. Києві на лікуванні. Заочне рішення суду постановлено із порушенням норм матеріального права, оскільки строк позовної давності сплив.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явились, причини неявки до суду не повідомили, письмових заяв чи клопотань не надали.

Заслухавши пояснення представника відповідачки, вивчивши заяву, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про відмову у її задоволенні з наступних підстав.

Так, згідно із вимогами ч. 1 ст. 284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 287 ЦПК України, у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення, суд може своєю ухвалою: залишити заяву без задоволення, скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного провадження.

Нормою ч. 1 ст. 288 ЦПК України передбачено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Статтею 224 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент постановлення заочного рішення, було визначено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Як вбачається із матеріалів справи, обидва відповідача, і ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 , зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 . Саме на цю адресу судом надсилалась поштова кореспонденція, частина з якої повернулась до суду не врученою, а інша частина була вручена мешканцям квартири (а.с. 36-37, 41-42, 78-79, 101-102). Надана до суду відповідачкою копія договору позички житлового приміщення від 30 квітня 2015 року викликає сумнів у його достовірності, оскільки цей договір, хоча і стосується нерухомого майна, однак укладений у простій письмовій формі, без посвідчення його у нотаріальному порядку, а тому може бути штучно створеним доказом, на підтвердження факту непроживання за місцем реєстрації. До такого висновку суд приходить і тому, що решта наданих відповідачкою доказів вказують на проходження нею лікування починаючи із 21 квітня 2017 року, тобто, вже після постановлення заочного рішення суду. Укладеним між ОСОБА_1 та банком кредитним договором було передбачено обов`язок позичальниці із сповіщення кредитора про зміну її місця мешкання та настання обставин, що можуть вплинути на виконання зобов`язання, однак відповідачкою до суду доказів виконання цього обов`язку не надано. Однією із засад цивільного законодавства України є добросовісність та розумність поведінки учасників цивільних відносин. Одностороння відмова ОСОБА_1 від виконання зобов`язання із повернення кредиту та сплати відсотків, неповідомлення кредитора про настання обставин, які обумовлюють неможливість виконання нею свого зобов`язання та про зміну місця її проживання, що на цей час використано нею, як підстава для перегляду заочного рішення суду, добросовісною та розумною поведінкою не є, а фактично є зловживанням правом.

Будь-яких доказів на спростування підстав позову, що свідчили б про належне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, відповідачка не надала, посилаючись виключно на пропуск строку позовної давності, який на її думку, почав свій перебіг у лютому 2009 року, по спливу 90 днів із дати невнесення нею щомісячного чергового платежу, та сплив у лютому 2012 року. Однак підстав для застосування строку позовної давності за власної ініціативи у суду не було, а наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором вказує на те, що позивачкою зобов`язання виконувалось частково упродовж часу по квітень 2011 року включно.

Через це, а також тому, що ні відповідачкою, ні її представником, доказів на спростування пред`явленої до ОСОБА_1 матеріально-правової вимоги, які раніше не були предметом дослідження суду, до суду не надано, а також тому, що незастосування до спірних правовідносин тієї норми матеріального права, яка підлягала застосуванню, є підставою для скасування рішення у процедурі апеляційного перегляду, оскільки саме суд апеляційної інстанції уповноважений, на відміну від суду першої інстанції, на надання оцінки законності та обґрунтованості судового рішення, у задоволенні заяви відповідачки слід відмовити. До цього висновку суд приходить і тому, що заочне рішення від 18 квітня 2017 року вже було предметом апеляційного перегляду, внаслідок чого в одній частині було скасовано, а в іншій змінено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 263-265, 280, 284, 287-288, 353 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 18 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Ухвала окремому апеляційному оскарженню не підлягає.

Заочне рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Відповідно до вимог п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строк, визначений ст. 354 цього Кодексу, на подання апеляційної скарги, продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя І.Ю. Литвиненко