ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2857/20 Справа № 177/1502/19 Суддя у 1-й інстанції - Суботіна С. А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 177/1502/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року, яке ухвалено суддею Суботіною С.А. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 листопада 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 06.03.2011 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір про завдаток, згідно з яким зобов`язався на умовах визначених договором, сплатити ОСОБА_2 грошову суму 18000,00 доларів США, що еквівалентно 144000,00 грн, в рахунок вартості домоволодіння АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 за даним договором зобов`язався привести в належну форму документи на спірне домоволодіння та продати його йому ОСОБА_1 .

У момент укладення даного договору, позивач сплатив ОСОБА_2 2000,00 доларів США, а за наступним договором завдатку від 10.06.2011 року ще 5000,00 доларів США.

Остаточну суму вартості домоволодіння ОСОБА_1 повинен був сплатити ОСОБА_2 після отримання державної субвенції, як учаснику бойових дій. Однак, субвенція не була надана, а ОСОБА_2 , не бажаючи чекати отримання коштів, звернувся до суду з позовом про усунення йому перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24.11.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.02.2016 року та постановою Верховного Суду від 03.07.2019 року, усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим будинком з господарчими спорудами, шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , а також ОСОБА_4 , з будинку АДРЕСА_1 .

На теперішній час позивач змушений виселитися з будинку, але відповідач не бажає повернути кошти, отримані ним в якості платежів за майбутнім договором купівлі-продажу будинку, тому він вимушений звернутися до суду, вважаючи сплачені ОСОБА_2 кошти у розмірі 7000,00 доларів США авансом, який підлягає стягненню за курсом долара США, встановленим НБУ станом на день платежу, тобто ухвалення судового рішення.

Уточнивши позовні вимоги, посилаючись на викладене, позивач просив суд: стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 7000,00 доларів США, за курсом долара США, встановленим НБУ станом на день платежу, тобто на день ухвалення судового рішення, а також стягнути з відповідача судовий збір.

Відповідачем ОСОБА_2 заявлено клопотання про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд дійшов помилкового висновку щодо пропуску позивачем позовної давності та не взяв до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №522/14452/13-ц, якою визначено, що при застосуванні позовної давності підлягає встановленню саме обізнаність про порушення права на підставі належних та допустимих доказів. Позивач зазначає, що він протягом розгляду справи за позовом ОСОБА_2 про його виселення намагався укласти мирову угоду, оскільки він з сім`єю тривалий час проживав у будинку, зробив там ремонт, а тому намагався домовитись про сплату грошових коштів на житловий будинок для укладення договору купівлі-продажу. Позивач вважає, що оскільки морова угода може бути укладена на будь-якій стадії судового розгляду, його право було порушене з 03.07.2019 року, після розгляду справи Верховним Судом, а тому позовна давність ним не пропущена.

Також, позивач наголошує й на тому, що суд дійшов невірних висновків щодо передачі ним відповідачу у якості авансу грошових коштів у розмірі 2000,00 доларів США та 40 000,00 грн., оскільки він сплачував кошти у доларах США.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.03.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір «про завдаток», згідно з умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 2000,00 доларів США, в гривні по курсу 1:8=16000 грн., в рахунок належних з нього платежів у розмірі 18000,00 доларів США (в гривнях 144000 грн.), в рахунок купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.8).

Між сторонами 10.06.2011 року укладено додатковий договір «про завдаток» частина ІІ, за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримав 40000,00 грн. по курсу 1:8 = 5000,00 доларів США, в якості частини від повної вартості будинку (а.с. 9).

Факт передачі та отримання коштів в рахунок платежів за домовленістю щодо купівлі-продажу житлового будинку, які фактично є авансом, в силу не оформлення основного договору у формі визначеній законом, встановлено рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24.11.2015 року у справі № 177/1501/14-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.02.2016 року та постановою Верховного Суду від 03.07.2019 року (а.с. 10-13, 40-43).

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що нотаріально посвідчена угода про сплату завдатку між позивачем та відповідачами не укладалася, у зв`язку із чим вказана сума є авансом і підлягає поверненню в тому ж розмірі, в якому він передавався, тобто у сумі 2 000,00 доларів США та 40 000,00 гривень.

Такі висновки суду є вірними та узгоджуються із наступним.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно із частинами першої, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Оскільки попередній договір його учасниками укладався з метою забезпечення укладання у майбутньому договору купівлі-продажу будинку, то за правилами статті 635 ЦК України цей договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.

У разі недотримання сторонами вимог законодавства про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що нотаріально посвідчена угода про сплату завдатку між позивачем та відповідачем не укладалася, сплачені позивачем ОСОБА_1 кошти є авансом і підлягають поверненню.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд невірно визначився із розміром коштів, які було передано ОСОБА_1 , у якості авансу за будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 . колегією суддів відхиляються, оскільки ці обставини було встановлено рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24.11.2015 року у справі № 177/1501/14-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.02.2016 року та постановою Верховного Суду від 03.07.2019 року (а.с. 10-13, 40-43), та додатковому доведенню вони не підлягають (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Разом з тим, дійшовши висновку про правомірність вимог ОСОБА_1 щодо стягнення авансу у розмірі 2 000,00 доларів США та 40 000,00 гривень, суд першої інстанції відмовив у задоволенні заявлених позовних вимог, застосувавши наслідки пропуску останнім позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як до такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За нормами ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Як вбачається з матеріалів справи, 06.03.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір «про завдаток», згідно з умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 2000,00 доларів США, в гривні по курсу 1:8=16000 грн., в рахунок належних з нього платежів у розмірі 18000,00 доларів США (в гривнях 144000 грн.), в рахунок купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.8), до якого 10.06.2011 року укладено додатковий договір «про завдаток» частина ІІ, за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримав 40000,00 грн. по курсу 1:8 = 5000,00 доларів США, в якості частини від повної вартості будинку (а.с. 9).

При цьому, ані договір від 06.03.2011 року, ані додатковий договір у 10.06.2011 року, не містять чіткої вказівки на строк, в межах якого сторони зобов`язалися укласти договір купівлі-продажу цього будинку.

Разом з тим, 05 травня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , та просив усунути перешкоди в користуванні належним йому житловим будинком з господарськими будівлями, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення з нього відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою, посилаючись на те, що ОСОБА_1 та його сім`я вселилися в будинок зі згоди позивача, оскільки 06 березня 2011 року вони домовилися про купівлю-продаж будинку, шляхом сплати його вартості трьома частинами. Станом на 05 травня 2014 року ОСОБА_1 повну вартість будинку ОСОБА_2 не сплатив.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24.11.2015 року у справі № 177/1501/14-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.02.2016 року та постановою Верховного Суду від 03.07.2019 року (а.с. 10-13, 40-43), позов задоволено частково, усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні житловим будинком з господарчими спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення з указаного будинку ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ; виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , з указаного будинку. В задоволенні позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку відмовлено.

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, для застосування позовної давності підлягає встановленню саме обізнаність про порушення права на підставі належних та допустимих доказів, та визначення моменту, коли почався перебіг позовної давності.

Саме такі висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 25 березня 2015 року (провадження № 3-21гс15), від 01 липня 2015 року (провадження № 6-178цс15), від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15) та від 08 червня 2016 року (провадження № 6-3029цс15), постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року (у справі №522/14452/13-ц).

За таких обставин, після звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , в якому він просив усунути перешкоди в користуванні належним йому житловим будинком, ОСОБА_1 дізнався або повинен був дізнатися, що ОСОБА_2 договір купівлі-продажу спірного будинку укладати не буде і у позивача настало право вимоги щодо повернення авансу.

Таким чином, перебіг позовної давності в даному випадку розпочався з 05 травня 2014 року.

Позивач звернувся до суду 03 вересня 2019 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у суді першої інстанції, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для захисту порушеного права позивача, а тому позов задоволенню не підлягає.

Крім того, суд першої інстанції вірно зауважив й на тій обставині, що рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24.11.2015 року у справі № 177/1501/14-ц набрало законної сили з моменту постановлення ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.02.2016 року, та з цього часу позивач ОСОБА_1 достеменно був обізнаний про те, що договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_2 укладати не буде, однак позов про стягнення авансу ОСОБА_1 подано до суду навіть з пропуском трирічного строку після набрання законної сили судовим рішенням про його виселення із спірного будинку.

Доводи апеляційної скарги про те, що перебіг позовної давності має обраховуватися з 03.07.2019 року, тобто з моменту розгляду Верховним Судом справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , про усунення перешкод в користуванні належним йому житловим будинком, колегією суддів не приймаються, як такі, що ґрунтуються на довільному трактуванні правових норм на власну користь.

Доводи апеляційної скарги про те, що, протягом розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , про усунення перешкод в користуванні належним йому житловим будинком, ОСОБА_1 намагався укласти мирову угоду та вважав, що вони дійдуть згоди щодо укладення договору купівлі-продажу будинку, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки такі обставини могли б оцінюватися судом у випадку заявлення позивачем ОСОБА_1 клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності, однак такого клопотання позивачем у суді першої інстанції не заявлено, а, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 05 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: