Справа № 128/2294/17
РІШЕННЯ

Іменем України

02.01.2020 м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді - Саєнко О.Б., при секретарі Іоновій К.В., без участі учасників судового процесу,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниця Вінницької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення, без надання іншого жилого приміщення », третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 ,-

УСТАНОВИВ:

04.09.2017 позивач звернулася до Вінницького районного суду із даним позовом.( а.с.2-4).

11.09.2017 ухвалою судді Вінницького районного суду відкрито провадження у даній справі.( а.с.40)

21.12.2017 Вінницьким районним судом винесене заочне рішення у даній справі, яким позов- задоволено. ( а.с.77-79)

11.06.2018 ухвалою Вінницького районного суду заочне рішення від 21.12.2017 у даній цивільній справі за заявою відповідача- скасовано .( а.с. 137-138)

18.01.2019 ухвалою Вінницького районного суду прийнято до розгляду уточнену позовну заяву позивача. ( а.с.174)

Позов, з урахуванням його уточнення( а.с.161) позивачем обґрунтований тим, що 05.10.2000 вона та відповідач одружилися ; від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 . З її згоди її чоловік- відповідач ОСОБА_2 переїхав жити в будинок АДРЕСА_1 .

Вказує, що на підставі свідоцтва про право спадщину за законом від 23 вересня 2015 року , зареєстрованому в реєстрі за №2-3760, їй належить 1/2 частка житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який розташований за вище вказаною адресою.

Зазначає, у що даному будинку проживають та зареєстровані: вона , її син ОСОБА_4 , а також проживає без реєстрації - її колишній чоловік відповідач ОСОБА_2 .

Третій особі по справі- ОСОБА_3 , - брату позивача, належить інша 1/2 частка вказаного житлового будинку.

З листопада 2011 року її відносини із відповідачем різко погіршились та рішенням Вінницького районного суду від 12 січня 2012 року шлюб між ним розірвано.

Зазначає, що відповідач жодним чином в утриманні будинку, ремонті та оплаті комунальних послуг участі не приймає чим завдає значних матеріальних збитків.

Вказує, що проживання разом з відповідачем є нестерпним, на прохання позивача переїхати в інше житло відмовляє.

Вважає, що відповідач порушує її право на спокійне життя; завдає моральних та фізичних страждань, що негативно впливає на неповнолітню дитину, так як відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для позивача та її сина проживання, заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

У зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду із даним повозом та просить суд винести рішення, яким усунути їй перешкоди в користуванні вищевказаним житловим будинком, шляхом виселення відповідача, без надання йому іншого жилого приміщення.

18.07.2019 у судовому засідання позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав зазначених у ньому. Суду доповнила, що з часу звернення до суду із даним позовом і по теперішній час відповідач продовжує вживати спиртні напої , на ґрунті чого він систематично вчиняє конфлікти, домашнє насилля, також завдав їй в 2018 році тілесні ушкодження. За цими фактами вона неодноразово зверталася до поліції , але відповідач на це не реагує. Отже проживання для нею разом із відповідачем є нестерпним. В свою чергу, вона ( пене змогла відповісти на запитання суду , на якій правій підставі відповідач , який мав і має на даний час реєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за адресою: будинок АДРЕСА_1 ( про що свідчить запис у паспорті відповідача), після уточнення позивачем ( 05.07.2016- проведений поквартирний розподіл будинку) її адреси реєстрації , згідно до техпаспорту ( спірний будинок був поділений на квартиру АДРЕСА_2 ( та став власність ОСОБА_3 ( третя особа по даній справі) та квартиру АДРЕСА_3 ( власність позивача)) продовжив мати реєстрацію у будинку, який вже юридично має квартири.

18.07.2019 у судовому засіданні позивача ОСОБА_5 та третя особа ОСОБА_3 підтримали позов у повному обсязі з підстав зазначений у ньому, просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 18.07.2019 позов не визнав, заперечував проти його задоволення , оскільки він у цей будинок вселився ще за згодою тещі, яка була власником будинку та він протягом спільного проживання в 1/2 частини спірного будинку із позивачем, власними коштами та трудовою діяльність вкладав зусилля у ремонті цього будинку, який був недобудований, провів до нього комунікації , тому вважає, що він має право на частку цього будинку на праві спільної сумісної власності подружжя, що заперечує позивач. Вважає , що позивач умисно створює конфлікті ситуації з ним , оскільки він заперечує проти позову із зазначених ним обставин.

У судовому засіданні 18.07.2019 була об`явлена перерва до 13.09.2019 у зв`язку із поганим самопочуттям позивача; у подальшому судові засіданні декілька разів відкладалися.

21.12.2019 в судове засідання позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_5 та третя особа ОСОБА_3 не з`явилися, попередньо через канцелярію суду подали заяви про проведення розгляду справи у їх відсутності, просили позов задовольнити .

21.12.2019 в судове засіданні відповідач ОСОБА_2 , який був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення даного засідання не з`явися по невідомим для суду причинам.

Суд, з урахуванням обставин справи , вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності не з`явившихся осіб, оскільки кожен з них свою позицію по справі висловили в судовому засіданні раніше.

Дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов є не обґрунтованим та таким, що підлягає відмові у задоволенні виходячи з такого.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є власником Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.09.2015 та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.09.2015 року (а.с.7, 26). Інша 1/2 частка вказаного житлового будинку належить на праві власності у порядку спадкування - ОСОБА_3 .

Позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 12.01.2012 року розірвано шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 (а.с.8).

У позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини (а.с.25).

Відповідно до довідки №3711 від 07.08.2017 року виданої виконкомом Вінницько-Хутірської сільської ради, згідно технічного паспорту на будинковолодіння АДРЕСА_1 від 22.07.2015 року, виготовленого КП «ООБТІ», судом установлено , що було проведений поквартирний розподіл між гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_1 , вищевказаного будинку, у зв`язку з чим власник квартири АДРЕСА_4 , став ОСОБА_3 , а власником квартири АДРЕСА_5 , стала ОСОБА_1 (а.с.12), дані обставини також підтверджуються наявною в матеріалах справи копією технічного паспорту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 (а.с.16-22).

З довідки №3520 від 37.07.2017 ,виданої виконкомом Вінницько-Хутірської сільської ради, судом установлено, що в будинку за адресою: АДРЕСА_6 , який належить ОСОБА_1 зареєстровані та проживають такі особи: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_3 за вище вказаною адресою проживає, але не зареєстрований (а.с.13) .

З копії паспорту відповідача ОСОБА_2 та довідки від 07.08.2015 за № 2031, виданої Вінницько-Хутірської сільської ради судом установлено, що відповідач з 24.07.1999 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.99)

Також судом установлено, що позивач ОСОБА_1 у період з 2015 по даний час неодноразово скаржилась на негативну поведінку відповідача, щодо вчинення ним сімейних сварок, вживання спиртних напоїв, застосування відповідачем насилля у сім`ї : до органів поліції, виконкому сільської ради, на що отримувала відповідні відповіді щодо розгляду її звернень, а також позивач перебувала на лікуванні у зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень , як вона зазначає, від дій відповідача (а.с.10-11, 29-35,69-73,122-128, 145, 168-171).

Застосовуючи норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного.

Згідно ч.3 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України власник будинку (частини будинку) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК).

Статтею 175 ЖК України визначено, що членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Згідно ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно п.17 Постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Проаналізував надані позивачем та відповідачем письмові докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що на час звернення позивача до суду із даним позовом та теперішній час між сторонами наявний неурегульований спір про право відповідача ,як колишнього чоловіка позивача на частку у цьому будинку, яку він вважає належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. На ґрунті чого між ними виникають конфлікти, за наслідками яких, позивач використовує своє право на звернення до правоохоронних органів із скаргами на відповідача, з метою, на переконання суду, виселення його із спірного житла.

В свою чергу, суд вважає, що не є підставою для виселення колишнього члена сім`ї власника квартири на підставі ст. 116 Житлового кодексу України без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У даному випадку виселення відповідача ОСОБА_2 в контексті пропорційності застосування такого заходу оцінюється судом з урахуванням встановленого судом порушення права останнього на житло та недобросовісності дій позивача, яка достеменно знаючи, що відповідач з 24.07.1999 зареєстрований та проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , без урахування наявного у відповідача права користування цим житловим будинком ,- разом із третьою особою по справі , поза око відповідача, провели поквартирний розподіл між ними двома , вищевказаного будинку, у зв`язку з чим власник квартири АДРЕСА_4 , став ОСОБА_3 , а власником квартири АДРЕСА_5 , стала позивач, тобто юридично змінивши адресу спірного житлового приміщення, в якому відповідач має зареєстроване у встановленому порядку місце проживання.(а.с.12).

Також, суд звертає увагу учасників судового процесу , що ухваляючи заочне рішення по даній справі, суду не було відомо даної обставини, оскільки позивач про таку обставину, яка їй було достеменно відома ,- суду не повідомила, а письмові докази у підтвердження цієї обставини були надані відповідачем ОСОБА_2 лише до заяви про перегляд заочного рішення.

Отже, з урахуванням принципу добросовісності цивільних правовідносин та заборони суперечливої поведінки (п.6 ст. 3 ЦК України) суд вважає, що зазначені доводи у позовні заяві в обґрунтування позову позивача слід вважати непереконливим та таким, що не є підставою для задоволення її позову.

Тому у задоволені позову слід відмовити.

За змістом норм ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України , з урахуванням відмови у задоволенні заявленого позову, усі понесені у даній справі судові витрати покладаються на позивача.

Також, суд вважає за необхідне роз`яснити учасникам справи положення ч.ч.4,5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення , без надання іншого жилого приміщення.», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 ,- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду через Вінницькій районний суд Вінницької області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 02.01.2020.

Суддя: О.Б. Саєнко