ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року м. Харків

Справа № 638/3370/18

Провадження № 22-ц/818/3208/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Котелевець А.В., Пилипчук Н.П.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в м. Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2020 року, суддя першої інстанції Цвірюк Д.В.,-

у цивільній справі за позовом про стягнення аліментів,-

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання двох неповнолітніх синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у твердій грошовій сумі по 5000 грн. на місяць до досягнення ними повноліття.

Позов мотивований тим, що вона та відповідач є батьками ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Зазначає, що діти мешкають разом із нею та перебувають на повному її утриманні. Так, відповідач із жовтня 2017 року перестав брати участь у матеріальному забезпеченні синів, через що позивач не може у повному обсязі забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей. Зазначає, що ОСОБА_2 є фізично здоровим, має власний бізнес та зареєстрований як фізична особа-підприємець, має у власності два автомобілі та квартиру, а тому має можливість сплачувати аліменти у розмірі, заявленому позивачем.

У відзиві на позов ОСОБА_2 зазначав, що позовні вимоги не визнає, з огляду на те, що виконує обов`язки по утриманню неповнолітніх дітей добровільно у розмірах, що є достатніми для їх розвитку. Крім того, з-поміж повсякденних витрат, дарує синам подарунки та забезпечує відвідування ними гуртків. Зазначає, що мешкає разом зі своїм батьком, який є інвалідом 2 групи, який також потребує турботи та матеріального забезпечення. Оскільки підприємницька діяльність не дає достатнього доходу, відповідач підкреслює, що надає матеріальну допомогу дітям з урахуванням його матеріальних надходжень та додаткових витрат на утримання непрацездатного батька. Наголошував на тому, що має певні проблеми зі здоров`ям, у зв`язку із чим не може працювати на будь-якій роботі, а тому не має можливості віднайти додатковий заробіток.

У відповіді на відзив представник відповідача зазначив, що всі обставини, викладені ОСОБА_2 у своєму відзиві не відповідають дійсності, а надані відповідачем докази є неналежними. Зазначає, що всі надані квитанції про добровільне перерахування позивачу коштів на утримання дітей, не є такими, так як всі кошти перераховувались в рахунок погашення кредитної заборгованості перед банком, яка існувала на ім`я позивача, однак користувався ними саме відповідач. Щодо тверджень відповідача відносно матеріального забезпечення свого непрацездатного батька, зазначає, що батько насправді перебуває на утриманні свого другого сина - ОСОБА_5 та його сім`ї, а тому не потребує коштів від ОСОБА_2 . До того ж наголошує на тому, що всі твердження з приводу того, що позивач позбавила його можливості мешкати у спільній квартирі є такими, що не відповідають дійсності. Також позивач змушена витрачати кошти на утримання та лікування свого хворого батька, а тому в поєднанні із витратами на синів, вона не має можливості забезпечити останнім повноцінне фінансування всіх потреб. Крім того, представник наголосив на тому, що кожен із дітей має певні хронічні захворювання, що потребують належного та якісного лікування.

У письмових запереченнях відповідач зазначив, що факт утримання ним батька може підтвердити останній особисто. Крім того, вказав на те, що приймав участь у додаткових витратах на лікування дітей, про що свідчать надані ним копії квитанцій.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2020 року ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 коп., щомісячно, починаючи з 15.03.2018 року та до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 коп., щомісячно, починаючи з 15.03.2018 року та до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що враховуючи отриману судом інформацію про майновий стан відповідача та належність йому на праві приватної власності об`єкту нерухомості та двох транспортних засобів, вищезазначене підтверджує майновий стан відповідача, достатній для визначення розміру аліментів на рівні, вищому ніж встановлено ст. 182 СК України. Суд зазначив, що підстав стверджувати про наявність у відповідача доходу, який надавав йому можливість сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі по 5 000 грн. на кожну дитину на місяць, відсутні; посилання сторони позивача на те, що щомісячні витрати на харчування дітей складають близько 20 000 грн., не знайшли свого підтвердження. При цьому, суд враховував також те, що відповідачем не надано суду доказів перебування на його утриманні інших дітей, батьків чи інших осіб, не надано доказів стану здоров`я, який би перешкоджав відповідачу виконувати свої обов`язки по утриманню дітей.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визначити розмір аліментів в сумі 2000 грн. на обох дітей щомісяця.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, а також не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав доведеними та судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

В обґрунтування скарги вказує, що судом невірно застосовано норми матеріального права, що регулюють дані правовідносини, згідно яких батьки в рівній мірі утримують дітей та мають рівні права і обов`язки щодо них.

Зазначає, що суд не надав оцінку факту знаходження у власності позивача трикімнатної квартири та розміру отриманих нею доходів, факту наявності у відповідача на утриманні батька та стану здоров`я самого відповідача та його доходів.

Стверджує, що суд невірно ототожнив поняття руху коштів та доходів, при цьому, він не має жодних доходів на своєму підприємницькому рахунку. Після ухвалення рішення у справі у відповідача виникли обставини щодо збитковості його діяльності і він був змушений її припинити.

Також, в апеляційній скарзі зазначає свої заперечення на ухвали суду першої інстанції від 14 березня 2019 року, 13 травня 2019 року та 2 липня 2019 року, при постановленні яких суд порушив вимоги ст.83, 84 ЦПК України.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за час розгляду справи про стягнення аліментів. Зазначені обставини визнаються самими сторонами.

Від шлюбу позивач та відповідач мають двох неповнолітніх синів - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Дзержинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ХМУЮ, актовий запис №451 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану №3 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис №3535.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 13.03.2018 року, неповнолітні сини мешкають разом зі своє матір`ю - ОСОБА_1 , у квартирі АДРЕСА_1 , власником якої вона є.

Також судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 на підставі договору дарування належить житловий будинок загальною площею 41,6, житловою площею 21,6 за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до інформації, наданої Регіональним сервісним центром в Харківській області МВС України №31/20-3028 від 18.07.2019 року у власності ОСОБА_2 знаходяться наступні автомобілі: Mitsubashi Outlander 2360 д.н.з НОМЕР_3 з 01.06.2019 року; Skoda Octavia 1595 д.н.з. НОМЕР_4 з 09.10.2018 року.

Частиною другою статті 141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Частина перша статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частиною другою та третьою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.81 СК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.80 цього Кодексу достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять предмета доказування.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції належно перевірив обставини, обумовлені статтею 182 СК України.

Суд першої інстанції взяв до уваги наявність у обох сторін у власності нерухомого майна, а саме квартири, у якій проживає позивач з двома дітьми, та власного будинку у відповідача. Площа самого майна при застосуванні положень ст.182 СК України не має правового значення та не свідчить про скрутний майновий стан осіб, а є доказом їх забезпечення власним місцем проживання.

На підтвердження стану здоров`я відповідача ним було надано рентгенологічне дослідження, докази отримання закритої ЧМТ у віці 14 років, виписки з історії хвороби та акт дослідження стану здоров`я, протокол УЗКД. Вказані документи не свідчать про обмеження у виборі роботи відповідачем, але є показником стану його здоров`я.

Щодо посилань про утримання ОСОБА_2 свого непрацездатного батька слід зазначити, що районний суд вірно вказав, що відповідачем долучено до матеріалів справи лікарняні документи з яких вбачаються поставлені діагнози ОСОБА_6 , проте, доказів, що квитанції про купівлю продуктів та ліків пов`язані із забезпеченням відповідачем свого батька, та взагалі з особою відповідача, немає.

Так, суд першої інстанції дослідив та оцінив виписки з банку по рахунку ОСОБА_2 . В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що не мав на підприємницькому рахунку жодних доходів. Проте, в розумінні ст.182 СК України суд бере до уваги не лише прибуток особи, а доходи взагалі. З наданого розрахунку вбачається перерахування на ім`я відповідача грошових коштів щодо яких останній не надав пояснень відносно джерела їх походження та не спростував належність йому вказаних коштів.

З огляду на те, що відповідач є працездатною особою, має можливість забезпечити себе роботою, станом на час ухвалення оскаржуваного рішення був зареєстрований як приватний підприємець, врахувавши необґрунтованість першочергово заявлених позивачем витрат на дітей, суд першої інстанції вірно визнав за необхідне зменшити суму аліментів, які просив стягнути позивач.

Факт добровільного надання відповідачем матеріальної допомоги дітям не звільняє батьків від обов`язку по сплаті аліментів, однак, безумовно, враховується судом при визначенні їх розміру.

Відносно послань відповідача про припинення підприємницької діяльності після ухвалення судового рішення по суті справи слід звернути увагу, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тож немає підстав скасовувати рішення суду у зв`язку з виникненням обставин, які на час його ухвалення ще не існували.

Проте, суд апеляційної інстанції роз`яснює, що відповідно ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, маючи інформацію про розмір отриманого відповідачем доходу, безпідставно встановив необхідність сплати аліментів у визначеному розмірі, що не ґрунтується на фактичних обставинах та не враховує матеріальні можливості відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки факт відсутності у батька можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батька від обов`язку по утриманню своєї дитини.

Щодо заперечень на ухвали суду від 14 березня 2019 року, 13 травня 2019 року та 2 липня 2019 року суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1,2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно ч.1 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

З огляду на положення ст.81 ЦПК України, представник позивача заявив клопотання про витребування доказів у зв`язку з внесенням змін до ст.182 СК України, якою обґрунтовує свої позовні вимоги. Також, ним було заявлено клопотання про витребування у ПАТ «КБ «Приватбанк» відомостей щодо рахунків відповідача, які представник не зміг би отримати самостійно з огляду на положення ЗУ «Про банки і банківську діяльність». В ухвалі суду від 13 травня 2019 року судом зазначено, що запитувані відомості є суттєвими для вирішення справи по суті. Ухвалу від 2 липня 2019 року постановлено з огляду на те, що відомості, витребувані ухвалою від 13.05.2019 до суду не надано, вказані дії не суперечать чинному законодавству.

Тож докази, які просив витребувати представник позивача були вагомі при вирішенні справи та виникли у зв`язку з необхідністю спростувати доводи іншої сторони. Отже, суд задля повного і всебічного розгляду справи вірно задовольнив клопотання та витребував докази, що були вагомими при вирішенні справи по суті, тому заперечення на вказані ухвали суду не приймаються судом.

Отже, суд першої інстанції встановивши всі фактичні обстави справи та дослідивши зібрані по справі докази, прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення аліментів у меншому розмірі, ані ж того просила позивач.

За вище наведених обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування судового рішення - відсутні, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків оскаржуваного рішення суду.

При цьому інші доводи апеляційної скарги відповідача є аналогічні аргументам відзиву і заперечень, які були досліджені судом першої інстанції із дотриманням норм матеріального і процесуального права та додаткового правового аналізу не потребують, а також на законність судового рішення не впливають і зводяться лише до переоцінки доказів по справі.

При вирішенні вказаної справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Частиною першою статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2020 року - залишити без змін.

Поновити дію рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.В. Котелевець

Н.П. Пилипчук