Постанова

Іменем України

29 липня 2020 року

м. Київ

справа № 316/1988/16-ц

провадження № 61-39913св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А.,

Крилової О. В., Кухаря С. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з неї грошових коштів, відповідно до розписки від 27 серпня 2014 року у розмірі 12 000,00 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до розписки від 27 серпня 2014 року ОСОБА_2 зобов`язувалася протягом 2015-2016 років (із кінцевим терміном - серпень 2016 року) сплатити грошові кошти у розмірі 12 000,00 доларів США, згідно з умовами відмови ОСОБА_1 від частини спадщини, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що відкрилася після смерті матері позивача та відповідача.

Свої зобов`язання за розпискою ОСОБА_1 виконав у повному обсязі, відмовившись від частки в спадщині, проте ОСОБА_2 сума за розпискою не сплачена в обумовлений термін.

ОСОБА_1 після настання терміну сплати неодноразово звертався до відповідача з метою досудового врегулювання спору, проте ОСОБА_2 не вчинила дій, спрямованих на сплату грошових коштів у добровільному порядку, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду для захисту своїх прав.

У березні 2017 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву, у якій просила визнати нікчемною розписку від 27 серпня 2014 року.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що відмова від частки спадщини ОСОБА_1 є його особистим бажанням, а не зобов`язанням, оскільки відмова сама по собі не створює обов`язку у інших спадкоємців приймати чи не приймати його частку у спадщині.

Оскільки відмова від спадщини ґрунтується на особистому бажанні особи, зобов`язання щодо сплати грошових коштів має бути визнаним нікчемним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 315 360,00 грн, що еквівалентно 12 000,00 доларам США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 166, 80 грн та витрати на надання правової допомоги у розмірі 3 000,00 грн.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 виконав зобов`язання та відмовився від спадщини на користь ОСОБА_2 , яка, в свою чергу, зобов`язання, передбачені розпискою, не виконала.

Посилаючись на положення статті 527 ЦК України, суд вважав, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, а тому з ОСОБА_2 підлягають стягненню грошові кошти за договором.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог ОСОБА_2 про те, що розписка була написана під тиском та позивач не усвідомлювала її змісту.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину нікчемним відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні первісного та зустрічного позовів, апеляційний суд виходив із того, що написання розписки допускається при укладенні договору позики, проте спірна розписка за своєю формою не є таким договором, а тому не може бути визнаною нікчемною у судовому порядку та не має реальних правових наслідків.

Оскільки відмова від спадщини передбачена статтями 1273, 1274, 1275 ЦК України, ОСОБА_1 , вважаючи розписку укладанням договору купівлі-продажу частини спадкового майна, обрав неправильний спосіб захисту порушеного права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

05 липня 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 листопада

2017 року.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Енергодарського міського суду Запорізької області.

У жовтні 2018 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Сімоненко В. М.

Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції повно та всебічно не дослідив обставини, що мають значення для справи, та дійшов помилкового висновку про те, що спірна розписка не є договором.

Зазначений висновок суду апеляційної інстанції суперечить правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року у справі № 996цс17, відповідно до якої розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити та залишити в силі оскаржувану постанову. При цьому посилається на безпідставність і невмотивованість доводів скарги та законність оскаржуваної постанови, ухваленої з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

27 серпня 2014 року ОСОБА_2 власноруч написана розписка, відповідно до умов якої відповідач зобов`язувалася протягом 2015-2016 років із кінцевим терміном - серпень 2016 року сплатити грошові кошти у розмірі 12 000,00 доларів США, відповідно до умов відмови від частини спадщини, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті матері ОСОБА_3 .

Відповідно до заяви від 27 серпня 2014 року у спадковій справі № 02-14т ОСОБА_1 відмовився від частини спадщини.

Також установлено, що розписка від 27 серпня 2014 року написана ОСОБА_2 власноручно в присутності свідків за розпискою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , заперечень щодо написання власноруч та справжності підпису у відповідача та позивача немає. Фактичну оцінку частки у спадковому майні сторони визначили самостійно без зауважень один до одного.

Мотивувальна частина.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши аргументи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства окремо виділено свободу договору, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України у поєднанні зі статтею 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що є принципом договірного права.

Відповідно до частин першої-третьої статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, що не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства або врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства свої правовідносини, які не врегульовані цими актами, або у договорі відступити

від актів цивільного законодавства і врегулювати їх на власний розсуд,

за виключенням, якщо у цих актах прямо зазначена заборона відходу від їх положень або якщо їх обов`язковість для сторін випливає з їх змісту або з суті правовідносин, що виникли між сторонами.

Отже, зазначені норми цивільного законодавства суттєво розширили можливість учасників на врегулювання своїх правовідносин на свій розсуд.

Таке врегулювання повинно здійснюватися одночасно з врахуванням добросовісності поведінки та обов`язковості виконання взятих на себе зобов`язань.

Положеннями статті 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актам цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Питання врегулювання спадкових правовідносин визначаються положеннями книги шостої ЦК України, а питання здійснення права на спадщину - главою 87 цього кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 у справі № 917/1739/17 зроблено висновок про те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Таким чином, згідно із принципом «jura novit curia» («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Відповідно до частини першої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Одночасно спадкоємці мають право на поділ спадщини, при цьому частки кожного із спадкоємців є рівними, якщо спадкодавець у заповіті не розподілив спадщини на власний розсуд та кожен із спадкоємців має право на виділ його частки у спадщині в натурі (стаття 1278 ЦК України).

Цією нормою визначається належність спадкоємцям спадщини на праві спільної часткової власності, правовий режим якої також визначається положеннями глави 26 ЦК України. При цьому право на спадкування належить спадкоємцям з часу відкриття спадщини.

Відмовляючись від прийняття спадщини за заповітом без зазначення особи, на користь якої ОСОБА_1 відмовляється від спадщини, позивач не зазначив умов такої відмови, а отже, відмова від спадщини є остаточною та беззаперечною. Така відмова позивачем не оспорювалася.

Разом із тим, відповідно до положень статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як зазначено вище, положеннями статті 11 ЦК Українивизначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актам цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Обов`язки та права у відповідності до статті 202 ЦК України виникають, у тому числі, із правочинів, оскільки правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення її має бути вільним і відповідати внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та повинен бути спрямованим на настання реальних наслідків, що обумовлені ним (стаття 203 ЦК України).

Аналіз зазначених правових норм у поєднанні із положенням статті 6 ЦК України дає підстави для висновку, що Цивільний кодекс як кодифікований акт у галузі цивільного права не містить вичерпного переліку всіх видів договорів і не передбачає повної правової регламентації, а тому особа вправі врегулювати свої правовідносини шляхом укладання правочину, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Як встановлено судами, відповідач взяла на себе зобов`язання по виплаті позивачу певної суми коштів у зв`язку з відмовою від спадщини.

При цьому апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу спадкового майна, оскільки відмова від реалізації свого права на прийняття спадщини позивачем у заяві, поданій до нотаріальної контори, була висловлена без зазначення особи, на користь якої така відмова здійснюється та без зазначення будь-яких умов такої відмови.

Отже, за правовідносинами, що виникли між сторонами, відповідач взяла на себе зобов`язання щодо сплати на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів, яку той погодився прийняти.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За таких обставин, пред`явлення позову про стягнення зазначених коштів є способом зобов`язання відповідача виконати взяті на себе зобов`язання за розпискою.

Правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Отже, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору.

З`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Суд апеляційної інстанції на зазначене належної правової уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо способу захисту права

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення коштів за розпискою.

У разі пред`явлення позову про стягнення коштів позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення правочину і його умов.

Отже, досліджуючи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу правовідносин, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин.

Факт існування розписки, у якій ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання сплатити ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 12 000,00 доларів США, свідчить про реальний характер зобов`язальних правовідносин, що виникли між сторонами.

Встановивши, що ОСОБА_2 зобов`язання, передбачені розпискою, не виконала, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача грошових коштів. Апеляційний суд не навів обґрунтованих мотивів на спростування висновків суду першої інстанції, покладених в основу рішення та доказів, наданих позивачем.

Разом із тим, рішення суду першої інстанції також не може вважатися законним та обґрунтованим, оскільки воно ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

З урахуванням зазначено, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення на його користь із ОСОБА_2 12 000,00 доларів США із підстав, викладених у цій постанові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частинами 1, 3 статті 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Аналіз касаційної скарги ОСОБА_1 свідчить про те, що позивачем оскаржено лише постанову Апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року. Разом із тим, відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Встановивши, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів, проте із неправильним застосуванням норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 листопада 2017 року та постанови Апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог і стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 12 000,00 доларів США з підстав, викладених у редакції цієї постанови

Щодо судових витрат

Відповідно до положення підпункту в) пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, зокрема, із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

При поданні касаційної скарги ОСОБА_1 було сплачено 6 307, 20 грн судового збору, що підтверджується відповідним платіжним дорученням, тому вказана сума коштів підлягає стягненню з ОСОБА_2 на його користь, оскільки колегія суддів частково задовольняє касаційну скаргу, скасовує судові рішення та ухвалює нове судове рішення про задоволення позовних вимог про стягнення коштів із підстав, викладених у цій постанові.

Керуючись статтями 141, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 листопада

2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12 000,00 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 6 307,20 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик