Суддя Матвієвська Г. В.
Справа № 644/5809/17
Провадження № 2/644/233/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2020 року Орджонікідзевський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого судді - Матвієвської Г.В.,

за участю:

секретарів судових засідань - Масло Т.М., Онюшкіної О.В., Узденової М.Р.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представників позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідача - ОСОБА_4 ,

представника відповідача - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя , -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя , просить визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку розподілу майна подружжя, обгрунтовуючи його тими обставинами, що 28.09.2007 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що ВРАНС по м.Харкову № 2 Харківського МУЮ було зроблено відповідний актовий запис № 1544. Позивач зазначає, що від цього шлюбу вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає з нею та знаходиться на її утриманні. 22 грудня 2014 року, вказує позивач, на підставі Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова, шлюб між ними було розірвано. Позивач зазначає, що під час шлюбу вони набули майно у вигляді двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач стверджує, що між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу вказаного майна, квартира зареєстрована за відповідачем, який ухиляється від участі в утриманні дитини, тому вона вимушена захищати свої права в судовому порядку. Таким чином, зазначає позивач, враховуючи що зазначена квартира зареєстрована за відповідачем, що відповідач ухиляється від участі в утриманні дитини, яка проживає з нею, є доцільним визнання за нею права власності на 2/3 частини двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

На доведення викладених обставин позивачем надано наступні докази : копія свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 , згідно якого шлюб укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 28.02.2017 року, після шлюбу прізвище дружини- ОСОБА_7 ; копія свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 , згідно якого шлюб укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 28.09.2007 року, після шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_4 ; копія картки платника податків ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_3 ; копія свідоцтва про народження ОСОБА_12 НОМЕР_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис № 500 від 24.07.2009 року, зроблений Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану ХМУЮ, батьки : ОСОБА_4 , ОСОБА_8 ; копію Заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 22.12.2014 року, яким шлюб, зареєстрований 28.09.2007 року ВРАЦС по м.Харкову № 2 ХМУЮ актовий запис № 154 між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 - розірвано; Інформаційну довідку з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 96734751, згідно якої квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_4 , частка власності : 1/1, заборони відсутні, відомості щодо іпотеки відсутні; Звіт про оцінку майна, згідно якого ринкова вартість об`єкта оцінки - квартири АДРЕСА_1 , складає 374 905,0 гривень; копія судового наказу, виданого Орджонікідзевським районним судом м.Харкова 07.11.2017 року про стягнення з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_5 , проживаючого за адресою :АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в розмірі ј частки всіх його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 22.09.2017 року і до досягнення дитини повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідач та його представник заперечували проти позову, обгрунтовуючи заперечення тими обставинами, що викладені позивачем аргументи не відповідають фактичним обставинам щодо нібито ухилення Відповідача від участі в утриманні дитини, оскільки, як на момент звернення Позивача з даними позовом так і на сьогоднішній день Відповідач сумлінно виконує свої обов`язки щодо утримання його неповнолітнього сина ОСОБА_12 .Відповідач зазначає, що починаючи з кінця травня 2017р. між Відповідачем та Позивачем виникли суперечки щодо матеріального забезпечення їх неповнолітнього сина, після чого Відповідач почав здійснювати матеріальне забезпечення шляхом грошових поштових переказів та поповнення особистої банківської карти Позивача, що підтверджується квитанціями від 31.05.2017р. на суму 4048,00 грн., від 08.06.2017р. на суму 7078,00 грн., від 29.08.2017р. на суму 1202,00 грн., від 10.10.2017р. на 2004,00 грн. та від 16.11.2017р. на суму 2004,00 грн. (копії квитанцій додаються) і всього на загальну суму 16366,00 грн.

Відповідач звертає увагу на те , що у своїй позовній заяві Позивач зазначає, що житлова квартира загальною площею 47,6 гв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 . була набута під час шлюбу з Відповідачем, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними.

Зазначає, що з таким твердженням Позивача погодитися не можна, оскільки зазначена вище житлова квартира, хоча і була придбана Відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з Позивачем, але за кошти, що належали йому особисто, а тому таке майно не є спільною сумісно власністю подружжя.

Так, наголошує відповідач, 28.07.2006р. між Відповідачем ОСОБА_4 та гр-ю ОСОБА_13 був укладений договір довічного утримання.Відповідно до п. 1 договору ОСОБА_13 , передала, а ОСОБА_4 прийняв у власність гвартиру АДРЕСА_4 , яка складається з 1-ї житлової кімнати, житловою площею 19,3 м.кв., загальною площею 39,8 м.кв.10.08.2006р. КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» зареєструвало право зласності за Відповідачем - ОСОБА_4 на підставі договору довічного утримання від 28.07.2009р.Відповідач стверджує, що зазначений правочин був вчинений у особистих інтересах Відповідача та до моменту укладення ним шлюбу з Позивачем - 28.09.2007р.Надалі, вказує відповідач, 30.07.2012р. ОСОБА_4 здійснив продаж належного йому нерухомого майна - житлової квартири АДРЕСА_4 та отримав за це грошові кошти. У той самий день - 30.07.2012р. ОСОБА_4 придбав у власність за договором купівлі-продажу житлову квартиру загальною площею 47,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Тобто, наголошує Відповідач по справі, він використав для придбання нерухомого майна - житлової і квартири загальною площею 47,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 свої особисті кошти, які він отримаввід продажу належного йому нерухомого майна, у зв`язку із чим спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя.

У зв`язку з викладеним, відповідач зазначає, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної ості подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною умовою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач звертає увагу, що звертаючись із даною позовною заявою позивач взагалі не наводить жодних посилань на докази в обґрунтування своїх вимог щодо визнання за нею права власності саме на 2/3 частин двокімнатної квартири, загальною площею кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_5 .

Вивчивши матеріали справи, дослідивши у сукупності надані суду докази, суд вважає позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя таким, що підлягає частковому задоволенню за наступними обставинами:

Судом встановлено:

28.09.2007 року між позивачем, ОСОБА_14 та відповідачем ОСОБА_4 укладено шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 від 28.09.2007 року, актовий запис № 1544.

В період шлюбу сторонами було придбано за договором купівлі-продажу, р.№ 2528, 30.07.2012 року, ОСОБА_15 , приватний нотаріус ХМНО, квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_4 , частка власності 1/1.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 22.12.2014 року, шлюб, зареєстрований 28.09.2007 року ВРАЦС по м.Харкову № 2 ХМУЮ актовий запис № 154 між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 - розірвано.

Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні.

З кінця травня 2017р. між Відповідачем та Позивачем виникли суперечки щодо матеріального забезпечення їх неповнолітнього сина, після чого Відповідач почав здійснювати матеріальне забезпечення шляхом грошових поштових переказів та поповнення особистої банківської карти Позивача, що підтверджується квитанціями від 31.05.2017р. на суму 4048,00 грн., від 08.06.2017р. на суму 7078,00 грн., від 29.08.2017р. на суму 1202,00 грн., від 10.10.2017р. на 2004,00 грн. та від 16.11.2017р. на суму 2004,00 грн. (копії квитанцій додаються) і всього на загальну суму 16366,00 грн.

Згідно копії судового наказу, виданого Орджонікідзевським районним судом м.Харкова 07.11.2017 року про стягнення з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_5 , проживаючого за адресою :АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в розмірі ј частки всіх його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 22.09.2017 року і до досягнення дитини повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Позивачем доведено належними, допустимими доказами, що придбана в період шлюбу квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_4 , частка власності 1/1 є спільною сумісною власністю так, як придбана сторонами під час шлюбу та і інтересах родини, спільними зусиллями та на спільні кошти.

Вказані факти також підтверджуються показаннями допитаної в судовому засіданні в якості свідка позивача ОСОБА_16 про те, що з відповідачем її дочка проживала до реєстрації шлюбу один рік, а після приблизно чотири роки, а потім переїхала до неї, бо відповідач зловживав алкоголем, на придбану їх родиною квартиру АДРЕСА_1 вона надавала кошти, але небагато, її дочка також брала участь в утриманні громадянки ОСОБА_17 , підтримує необхідність зміни долі при поділі майна подружжя, бо відповідач не виконує обов`язків перед дитиною, є необхідність у додаткових витратах на дитину.

Суд враховує доводи позивача, що вказана квартира придбана сторонами під час шлюбу й за спільні кошти та в інтересах родини й відповідно є спільним сумісним майном подружжя, беззаперечних доказів придбання майна за особисті кошти та лише в своїх інтересах відповідачем не надано, не спростовані доводи позивача й свідком відповідача, допитаним безпосередньо в судовому засіданні - ОСОБА_18 ( батько відповідача), який крім емоційного виступу жодних фактичних обставин, які б підтверджували доводи заперечень відповідача не повідомив. Тому суд критично ставиться до показань вказаного свідка, який є батьком відповідача, його показання є не послідовними, не конкретними, такими, з яких неможливо встановити дійсні факти, що стосуються предмета спора, вони є однотипними та такими, що підтверджують деякі обставини ( як то проживання родини сторін спільне, придбання квартири у шлюбі, отримання іншої квартири сином за договором довічного утримання, розірвання шлюбу сторін та інш.), які ніким й не оспорюються й такі показання не спростовують доводів та наданих на їх підтвердження доказів позивача.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і норма статті 368 ЦК України.

За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

В Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року по справі № 454/1678/16-ц зазначено, що відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1, ч.2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі і судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідач ОСОБА_4 доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно не надав, натомість вказав, що квартиру придбано під час шлюбу, жодним чином не довівши її набуття за особисті кошти та в своїх інтересах.

Правовий аналіз вказаних норм дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт поділу, придбаний за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства прирозгляді справпро правона шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

На підставі вищевикладеного, та доказів наданих учасниками справи суд приходить до висновку, що спірне майно - квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_4 в рівних частках, а саме по 1/2 кожному

Згідно ч. 4 ст. 355 ЦК України, встановлюється правова презумпція спільної часткової власності, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Зокрема ч.3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України передбачають дві підстави виникнення права спільної сумісної власності - це набуття майна подружжям за час шлюбу та друга підстава це набуття майна в результаті спільної праці за спільні грошові кошти членів сім`ї .

Таким чином саме у відповідача та позивача виникло право спільної сумісної власності на спірне майно, як спільну сумісну власність подружжя.

Режим спільної сумісної власності поширюється також на майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї. Така законодавча презумпція діє, якщо інше не встановлено договором між членами сім`ї, укладеним в письмовій формі. Для з`ясування кола осіб, які входять до складу членів сім`ї необхідно виходити з абз. 1 ч. 2 ст. 3 СК України за якою сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані побутом, мають взаємні права та обов`язки. Іншого письмового договору сторонами суду не надано.

Відповідно до ч 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не доведено суду фактичних обставин й не надано відповідних доказів, що дитина сторін, яка проживає з нею отримує розмір аліментів, недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування, тому відсутні правові підстави для задоволення позову у запропонованій позивачкою частки майна.

Відповідачем не доведено жодним чином та відповідними належними та допустимими доказами наявність підстав для відмови позивачці у позові повністю, бо відстуні докази придбання спірної квартири за особисті кошти та у власних інтересах.

Судові витрати суд розподіляє на підставі ст. 141 ЦПК України.

На підставі ст.ст.69-72 СК України ст. 368 ЦК України, керуючись ст.ст.4, 10, 12,76, 141, 264-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя , - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку розподілу майна подружжя, а іншу частину залишити у власності ОСОБА_4 (податковий номер НОМЕР_5 ).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у сумі 1873 ( одна тисяча вісімсот сімдесят три) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 17.08.2020

Суддя: Г. В. Матвієвська