Постанова

Іменем України

12 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 473/2214/18

провадження № 61-3910св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз»,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз збут»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2018 року у складі судді Висоцької Г. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2019 року у складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом про визнання дій незаконними, скасування акту і відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 18 вересня 2017 року до неї додому за адресою: АДРЕСА_1 , прийшли працівники відповідача з метою зняття лічильника, який знаходився у її в користуванні, на періодичну планову повірку.

Позивач не заперечувала проти цього за умови встановлення іншого лічильника з обмінного фонду на час повірки. Однак слюсарі повідомили, що вони не мають лічильників в обмінному фонді і встановлять технологічну вставку, на що позивач не погодилась та відмовилась надавати дозвіл на демонтаж її лічильника. Представниками відповідача було складено акт про відмову абонента від зняття лічильника для проведення державної метрологічної повірки. В свою чергу у присутності свідків позивач склала акт про те, що працівникам відповідача відмовлено в знятті лічильника на повірку з підстав не встановлення іншого лічильника з обмінного фонду на час проведення повірки, який підписали і представники відповідача. На підставі акту про відмову абонента від зняття лічильника газу для проведення державної метрологічної повірки від 18 вересня 2017 року ТОВ «Миколаївгаз збут» нарахувало заборгованість у розмірі 13 912,33 грн, після чого 25 квітня 2018 року відбулося відключення від газопостачання.

На підставі викладеного позивач просила:

визнати дії публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» (далі - ПАТ ««Миколаївгаз») щодо зняття для чергового проведення планової державної метрологічної повірки засобів вимірювальної техніки - газового лічильника № 2661316, 2006 року випуску, за адресою: АДРЕСА_1 , неправомірними;

скасувати акт про відмову абонента від зняття побутового лічильника газу для проведення державної метрологічної повірки від 18 вересня 2017 року;

стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн та всі судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2018 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Миколаївгаз» про визнання дій незаконними, скасування акту і відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивача про визнання дій ПАТ «Миколаївгаз» є незаконною та безпідставною. Підстави для задоволення позовної вимоги скасувати акт про відмову абонента від зняття побутового лічильника газу для проведення державної метрологічної повірки відсутні у зв`язку із тим, що це є неналежним способом захисту і фактично позивач діє на випередження з урахуванням нарахованої їй заборгованості по газу - 13 912,33 грн та відключення її від газопостачання. Стягнення моральної шкоди є похідною від перших двох вимог, а тому також не підлягає задоволенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2018 року змінено в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог про визнання дій неправомірними.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що дія, яка оскаржується позивачем як неправомірна, а саме - зняття лічильника газу для проведення державної метрологічної повірки, не вчинялася працівниками відповідача, а тому відсутні підстави як для визнання порушеного права позивача саме цією дією, так і для вжиття заходів судового захисту прав позивача. ОСОБА_1 також посилається на неправомірне нарахування їй заборгованості за спожитий газ та відключення її від газопостачання, проте вимог про визнання вказаних дій неправомірними нею не заявлено. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, фактично надав оцінку наявності чи відсутності у відповідача, відповідно до наведених правових норм, права на зняття приладу обліку газу без встановлення іншого лічильника за умов встановлених у даній справі, а не діям працівників відповідача щодо зняття лічильника, оскільки такі не мали місця.

Короткий зміст вимог наведених у касаційній скарзі

У липні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 липня 2018 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 23 січня 2019 року, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що Постанова Кабінету Міністрів України від 08 липня 2015 року № 474 «Про затвердження Порядку подання засобів вимірювальної техніки на періодичну повірку, обслуговування та ремонт» не поширюється на відповідача, так як він не є постачальником газу, а є оператором ГРМ в компетенцію якого входить періодична повірка засобів вимірювальної техніки. Суд послався зовсім на інші нормативні акти, які передбачають транспортування, розподіл та постачання природного газу. До повноважень ніякої іншої організації, яка займається транспортуванням, розподілом або постачанням природного газу не входить обов`язок зняття і передачі на повірку газового лічильника. Вважає, що її права були порушені.

Аргументи учасників справи

У жовтні 2019 року акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, який підписано представником Голубашенком Т. О . У відзиві повідомляє про зміну назви підприємства з ПАТ «Миколаївгаз» на акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз», просить залишити касаційну скаргу на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2019 року без задоволення.

Відзив мотивований тим, що суди забезпечили повний так всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення позову.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у даній справі, витребувано цивільну справу № 473/2214/18 із суду першої інстанції.

У жовтні 2019 року матеріали цивільної справи № 473/2214/18 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає доводи касаційної скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем природного газу, мешкає в буд. АДРЕСА_1 , на її ім`я відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

За вказаною адресою встановлений лічильник газу моделі RS/2001-1 LA, заводський номер 2661316, дата виготовлення 24 лютого 2006 року.

18 вересня 2017 року представниками ПАТ «Миколаївгаз» Сидорук І. Ф. та Тілігер С. В. в присутності споживача ОСОБА_1 було складено акт про відмову абонента від зняття побутового лічильника газу для проведення державної метрологічної повірки за адресою: АДРЕСА_1 , з зазначенням останніх показників лічильника позивача - 25678,47 куб. Також в акті зазначено про попередження споживача про те, що показники лічильника з дати складання акту до повірки не приймаються і проводиться розрахунок за використаний газ в іншому порядку.

Не погоджуючись зі змістом наведеного акту, в той же день, 18 вересня 2017 року в присутності свідків позивач склала акт про те, що їй було відмовлено працівниками відповідача встановити лічильник з обмінного фонду замість лічильника, який встановлений у її будинку та який потрібно було зняти для проведення повірки.

На підставі акту складеного працівниками ПАТ «Миколаївгаз» абоненту ОСОБА_1 нарахована заборгованість в розмірі 13 912,33 грн та відповідно до доручення на припинення газопостачання від 19 березня 2018 року Вознесенський відділ реалізації ТОВ «Миколаївгаз збут» доручив ПАТ «Миколаївгаз» припинити газопостачання з 10:00 год. 25 квітня 2018 року побутовому споживачу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

25 квітня 2018 року абонент ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , відключена від газопостачання.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання дій неправомірними, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є оператором газорозподільної системи, до компетенції якого відноситься періодична повірка засобів вимірювальної техніки, який у відносинах з позивачем діяв відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем.

Змінюючи рішення суду в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог про визнання дій неправомірними, суд апеляційної інстанції вважав, що дії, які просила визнати неправомірними позивач, фактично не вчинялись, тому відсутні підстави як для визнання порушеного права позивача цією дією, так і для вжиття заходів судового захисту прав позивача.

Колегія суддів з цими висновками апеляційного суду не погоджується з таких підстав.

Законом України «Про ринок природного газу» розмежовано діяльність з видобування, транспортування, розподілу та постачання природного газу.

Судом першої інстанції встановлено, що з 01 липня 2015 року ПАТ «Миколаївгаз» на підставі ліцензії з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності та користуванні, здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

ПАТ «Миколаївгаз» є оператором газорозподільної системи, здійснює діяльність з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ газу в межах ліцензійної території на період з 14 квітня 2015 року по 13 квітня 2020 року.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до компетенції ПАТ «Миколаївгаз» відноситься періодична повірка засобів вимірювальної техніки (в тому числі демонтаж) та застосував норми Кодексу газорозподільних систем.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що Порядок подання засобів вимірювальної техніки на періодичну повірку, обслуговування та ремонт, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 липня 2015 року за № 474 поширюється на суб`єктів господарювання, що надають послуги з електро-, тепло-, газо- і водопостачання (далі - виконавці), а також споживачів відповідних послуг - фізичних осіб, у власності яких перебувають засоби вимірювальної техніки (далі - споживачі), тоді як ПАТ «Миколаївгаз» є оператором ГРМ, до компетенції якого відноситься періодична повірка засобів вимірювальної техніки (в тому числі демонтаж), але до сфери його господарської діяльності відноситься розподіл газу, а не газопостачання, тому необхідно застосовувати норми Кодексу газорозподільних систем.

Отже, доводи касаційної скарги в цій частині безпідставні.

Згідно з пунктом 1 глави 8 розділу Х Кодексу газорозподільних систем періодична повірка (у тому числі демонтаж, транспортування монтаж, технічне обслуговування та пов`язаний з такою повіркою ремонт) лічильників газу, які встановлені для розрахунків за спожитий природний газ побутовими споживачами (населенням) для їх побутових потреб, здійснюється за рахунок Оператора ГРМ незалежно від того, чи є він власником ЗВТ.

За пунктом 3 глави 8 розділу Х Кодексу газорозподільних систем побутовий споживач, на території та/або в приміщенні якого встановлений лічильник газу, зобов`язаний забезпечити доступ представникам Оператора ГРМ після пред`явлення ними службових посвідчень для проведення робіт з демонтажу лічильника на повірку (або його повірки на місці встановлення).

У разі відмови в доступі до об`єкта побутового споживача представнику Оператора ГРМ для зняття лічильника газу на періодичну повірку (або його повірки на місці встановлення) споживачу змінюється режим нарахування об`ємів природного газу відповідно до вимог цього Кодексу.

Відповідно з пунктом 5 глави 8 розділу Х Кодексу газорозподільних систем у разі якщо на період зняття лічильника газу на періодичну повірку неможливо встановити інший, розрахунки зі споживачем здійснюються залежно від середньомісячного (середньодобового) обсягу споживання природного газу за аналогічний період (опалювальний або міжопалювальний) попереднього року або фактичний період споживання (опалювальний або міжопалювальний), якщо він становить менше шести місяців.

Отже, за відсутності в обмінному фонді ПАТ «Миколаївгаз» газового лічильника працівники відповідача на час повірки мали право встановити споживачу технічну вставку і в подальшому розрахунки зі споживачем здійснюються згідно із вище зазначеними положеннями Кодексу газорозподільних систем однак ОСОБА_1 відмовилася від зняття (демонтажу) газового лічильника.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимога позивача про визнання дій ПАТ «Миколаївгаз» незаконними є безпідставною, такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

Отже, апеляційний суд безпідставно змінив правильне по суті рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог про визнання дій неправомірними.

В іншій частині судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги безпідставні.

Суди дійшли вірного висновку, що вимога про скасування акту не є ефективним способом захисту порушеного права, оскільки лише фіксує наявність порушень.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц (провадження № 14-503цс18) зроблено висновок, що «складений працівниками електропостачальної організації акт про порушення ПКЕЕ є лише фіксацією такого порушення, що було виявлено під час проведення перевірки дотримання цих Правил, тому оскарження лише факту складення такого акта, який не встановлює для споживача будь-яких обов`язків і є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав. Зазначений акт може бути визнаний як доказ (із наданням йому відповідної оцінки судом під час вирішення іншого спору), зокрема щодо відшкодування матеріальних збитків, при вирішенні якого суд зобов`язаний дати оцінку щодо дійсності цього акта. Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту».

Вимога щодо відшкодування шкоди є похідною від вимоги про визнання дій неправомірними, тому також не підлягає задоволенню.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення в цій частині постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки Верховного Суду

Під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права та не були порушені норми процесуального права, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом частково скасовано судове рішення, яке відповідає вимогам закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2019 року в частині правового обґрунтовування відмови в задоволенні позовних вимог про визнання дій неправомірними і залишає в цій частині в силі рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2018 року від 10 липня 2018 рокувідповідно до статті 413 ЦПК України.

В іншій частині судові рішення залишаються без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 413 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнитичастково.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2019 року в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог про визнання дій неправомірними скасувати, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2018 року в цій частині залишити в силі.

В іншій частині рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2019 року залишити без змін.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2019 року в скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук