Ухвала

12 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 344/9427/18

провадження № 61-8583ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування коштами,

ВСТАНОВИВ:

27 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування коштами.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем була досягнута домовленість, згідно якої останній зобов`язався в термін до 01 вересня 2015 року оформити документацію по оренді земель сільськогосподарського призначення в декількох населених пунктах Тлумацького району Івано-Франківської області, а також відповідач зобов`язався після оформлення документації власними силами засіяти орендовані земельні ділянки та інші площі сільгоспкультурами.

Для виконання покладеного зобов`язання ним було передано грошові кошти в розмірі 15 000 дол. США.

Посилаючись на те, що відповідач не виконав своїх обов`язків, які були передбачені досягнутими домовленостями, та не повернув отримані кошти, а позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики та боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача 57 279,88 грн заборгованості по процентах за збереження та користування коштами та 11 839,85 грн як 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання, нарахованих за період з 16 червня 2017 року до 16 червня 2018 року, а всього 69 119,73 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2019 року, яке залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 березня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення з відповідача процентів за збереження та користування коштами, а також для висновку про наявність підстав для спеціального виду цивільно-правової відповідальності, передбаченого частиною другою статті 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов`язання, отже відсутні підстави для задоволення позову.

30 травня 2020 року ОСОБА_1 за допомогою засобів поштового зв`язку звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року в указаній вище справі.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року вказану касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для усунення зазначених у ній недоліків.

11 серпня 2020 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права.

В касаційній скарзі заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за його відсутності, оскільки він не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Зазначає, що у зв`язку з введенням режиму карантину, за відсутності транспортного сполучення, він не міг бути присутнім у судовому засіданні.

Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник посилається на підпункт «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відкриття касаційного провадження на судове рішення у малозначній справі.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Касаційна скарга подана з дотриманням вимог щодо її форми і змісту. Судовий збір сплачено.

Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

За таких обставин касаційне провадження у зазначеній справі необхідно відкрити.

Керуючись статтями 389, 394, 395 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відкрити касаційне провадження у даній справі.

Витребувати із Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу № 344/9427/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування коштами.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк до 08 вересня 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська