Постанова

Іменем України

06 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 331/2755/15-ц

провадження № 61-5862св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року в складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Кримської О. М., Дашковської А. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 29 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ZPCOAR57540013, за умовами якого останній було надано кредит у розмірі 17 400,92 дол. США зі строком повернення до 28 липня 2015 шляхом внесення щомісячних платежів у строки і в порядку, визначеному у додатку до кредитного договору.

ОСОБА_1 у результаті порушення умов договору, станом на 02 квітня 2015 року, має заборгованість у загальному розмірі 62 803,05 дол. США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 1 474 615,66 грн, із яких: 17 790,11 дол. США - заборгованість за кредитом; 4 856,96 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 118,38 дол. США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 33 036,84 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 10,56 дол. США - штраф (фіксована частина); 2 990,11 дол. США - штраф (процента складова).

Просив суд на підставі частини другої статті 1050 ЦК України стягнути всю суму боргу достроково.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість - 62 803,05 дол. США, яка складається із: 17 790,11 дол. США - заборгованість за кредитом; 4 856,96 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 118,38 дол. США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 33036,84 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 10,56 дол. США - штраф (фіксована частина); 2 990,11 дол. США - штраф (процента складова).

Заборгованість у розмірі 62 803,05 дол. США за курсом 23,48 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02 квітня 2015 року складає 1 474 615,66 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору, припинила вносити щомісячні платежі на погашення кредитної заборгованості, а тому на підставі частини другої статті 1050 ЦК України банк має право на дострокове стягнення всієї суми боргу, комісії, пені і судових штрафів відповідно з наданим розрахунком.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2019 року скасовано, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № ZPCOAR57540013 від 29 липня 2008 року у розмірі 22 337,60 дол. США, із яких: за тілом кредиту 17 748,27 дол. США, за відсотками 3 338,87 дол. США, пені 1 250,36 дол. США.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що у зв`язку із порушенням позичальником графіку погашення кредиту, у травні 2012 року банк відповідно з пунктом 12.2.1 договору визнав вказану подію дефолтом і зареєстрував у Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави - придбаний за кредитні кошти автомобіль. У такий спосіб кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Отже, кредитодавець втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у зв`язку із пред`явленням вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України, а тому нарахування після травня 2012 року банком процентів і пені є такими діями, що не ґрунтуються на законі.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 331/2755/15-ц, витребувано її з Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, зупинено виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У березні 2020 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржені судові рішення в частині задоволених позовних вимог та у цій частині справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково стягнули заборгованість за кредитним договором лише з одного із подружжя, оскільки на час отримання кредиту та придбання автомобіля ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , автомобіль було придбано у інтересах сім`ї (правова позиція, викладена Верховним Судом у справі № 490/6024/16-ц), отже спірний кредитний договір створює обов`язки не лише для ОСОБА_1 , а і для ОСОБА_3 .

Судами помилково не застосовано позовну давність, оскільки аркуш на якому міститься пункт 14.11 у якому збільшено строк позовної давності до п`яти років, не містить підпису ОСОБА_1 , доказів того, що саме той аркуш з текстом, що наданий позивачем є складовою частиною договору, який укладався між сторонами, немає. Отже домовленості сторін про збільшення строку позовної давності немає. Схожий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 342/180/17.

ПАТ КБ «ПриватБанк» були відсутні повноваження на пред`явлення позову, оскільки 15 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент Банк» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ЗАТ КБ «ПриватБанк» відступає ЗАТ «Акцент Банк» права вимоги до боржників.

Сума заборгованості визначена на підставі неналежних доказів.

Доводи інших учасників справи

У червні 2020 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказувало, що судове рішення суду апеляційної інстанцій є законним і обґрунтованим, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Зазначав, що відповідачем не доведено відсутність заборгованості за кредитним договором.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 29 липня 2008 року сторони уклали кредитно-заставний договір № ZPCOAR57540013, за умовами якого ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 17 400,92 дол. США зі сплатою 9,6 % річних зі строком повернення до 28 липня 2015 року шляхом внесення щомісячних платежів у строки і в порядку, визначеному у додатку до кредитного договору.

У договорі сторони передбачили, що частина кредиту у розмірі 14 602,05 дол. США надається з метою придбання позичальником авто, частина кредиту у розмірі 985,65 дол. США - з метою оплати перших страхових платежів за договором страхування на перший рік дії кредиту, частина кредиту у розмірі 7,34 доларів США надається з метою оплати коштів за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі, частина кредиту у розмірі 1 752,25 дол. США надається з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту, частина кредиту у розмірі 53,64 доларів США надається з метою оплати вартості поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що сплачується в момент видачі кредиту.

З урахування положень договору позичальник доручає банку без додаткового узгодження передати кредит у сумі 67 607,50 грн на поточний рахунок салону закритого акціонерного товариства «АвтоЗАЗ-ДЭОкомплект» для придбання автомобіля, в сумі 4 563,54 грн і 248,35 грн - на сплату страхових платежів, в сумі 34 грн - на сплату за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, в сумі 1 752,25 дол. США для сплати винагороди банку.

Пунктом 7.1 договору сторони визначили, що кредитні зобов`язання позичальника забезпечуються заставою автомобіля Chevrolet Lacetty, заставною вартістю 84 510,00 грн, придбаного за кредитні кошти.

У випадку затримання сплати позичальником частини наданого кредиту або процентів щонайменше на один календарний місць банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та реєструє у Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави (пункт 12.2.1 договору).

Позичальник зобов`язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом прийому передачі протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави (пункт 12.2.2 договору).

Сторони передбачили можливість звернення стягнення на предмет застави у позасудовому порядку, у тому числі, шляхом його продажу банком третій особі у відповідності із вимогами законодавства (пункт 13.2 б) договору).

У разі реалізації предмета застави відповідно до пункту 13.2 б) договору всі суми, виручені від такої реалізації, використовуються, в першу чергу, для відшкодування всіх витрат (включаючи витрати на юридичні послуги), яких банк зазнав у зв`язку із зверненням стягнення на предмет застави. Будь-які кошти, що залишилися після відшкодування витрат, використовуються для погашення інших забезпечених вимог. У разі, якщо таких сум недостатньо для повної сплати всіх забезпечених вимог, непогашена частина забезпечених вимог становить заборгованість (пункт 13.7 договору).

Сторони встановили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у п`ять років (пункт 14.11 договору).

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором, доданого до позовної заяви вбачається, що з грудня 2008 року позичальник почала порушувати умови кредитного договору, вносила платежі у меншому, ніж передбачено договором, розмірі, у зв`язку із чим утворилася заборгованість, розмір якої станом на 02 квітня 2015 року становив 62 803,05 дол. США, із яких: 17 790,11 дол. США - заборгованість за кредитом; 4 856,96 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 118,38 дол. США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 33 036,84 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 10,56 дол. США - штраф (фіксована частина); 2990,11 дол. США - штраф (процента складова).

04 травня 2012 року позичальник передала банку за актом прийому-передачі заставний автомобіль, ринкова вартість якого відповідно до звіту складала 80 000 грн, 14 травня 2012 року надала ПАТ КБ «ПриватБанк» нотаріально посвідчену довіреність на право відчуження заставного автомобіля, який 12 лютого 2013 року був проданий за 72 000,00 грн, а виручені від продажу кошти відповідно з умовами договору були спрямовані банком на погашення витрат з реалізації автомобіля і 9 007,88 дол. США - на погашення пені.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно з частиною другою статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом частини першої, другої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У справі, яка переглядається, строк кредитного договору встановлений сторонами до 28 липня 2015 року, однак у травні 2012 Банк у відповідності з п.12.2.1 договору визнав вказану подію дефолтом і зареєстрував у Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави придбаний за кредитні кошти автомобіль, що свідчить про зміну банком строку виконання зобов`язання з 28 липня 2015 року на травень2012 року.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів після травня 2013 року (пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки, що не були враховані судами під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Отже, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду, що вимоги банку про стягнення комісії, судових штрафів, відсотків і пені, нарахованих після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту не підлягають задоволенню.

Разом з тим є необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що спірний кредитний договір створює обов`язки не лише для ОСОБА_1 , а і для ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_3 не був залучений до справи як співвідповідач, тому сиди були позбавлені можливості розглядати питання та приймати рішення про права та обов`язки особи, яка не залучена до участі у справі.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки таке судове рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те, що судом касаційної інстанції рішення не змінюється та не ухвалюється нове рішення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Щодо поновлення виконання (дії) рішення суду

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою судді Верховного Суду від 07 травня 2020 року зупинено виконання Постанову Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року до закінчення касаційного провадження у справі, його необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 401, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун

М. Є. Червинська