ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 серпня 2020 року м. Харків

Справа № 638/295/20

Провадження № 22-ц/818/3159/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :

Позивач (заявник): ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

Третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Єніна Лариса Вікторівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 23 січня 2020 року, постановлену суддею Штих Т.В.,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Єніна Лариса Вікторівна, про визнання правочину недійсним,-

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,8 кв.м. від 17 лютого 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Єніною Л.В., зареєстрований в реєстрі за №505 та визнати недійсним договір дарування нежитлових приміщень: підвалу №XVI. XXI в літ. А-4 в буд. АДРЕСА_2 , загальною площею 67,2 кв.м., укладеного між тими ж сторонами, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Єніною Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №509.

Позивачем до суду була подана заява про забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження спірного майна, а саме трикімнатної квартири та нежитлових приміщень підвалу.

В обґрунтування заяви, посилаючись на процесуальні норми, які регулюють питання щодо забезпечення позову, зазначала, що спірне майно належить відповідачу, яка має можливість будь-коли здійснити відчуження спірного майна, що унеможливить або вкрай ускладнить виконання судового рішення по суті позовних вимог. Вважала, що вказані вимоги є співмірними з позовними вимогами та жодним чином не встановлять перешкод відповідачу для володіння і користування зазначеним майном.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 23 січня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Єніна Лариса Вікторівна, про визнання правочину недійсним - задоволено. Накладено заборону відчуження трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67, 2 кв.м., зареєстровані за ОСОБА_2 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована положеннями ст.149, 150 ЦПК України та наявністю підстав для задоволення заяви про забезпечення позову з врахуванням доводів позивача.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_3 , який не був залучений до участі у розгляді справи, звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про відмову у задоволенні заяви. Також просив стягнути з позивача на його користь судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою.

В обґрунтування скарги посилається на те, що на даний час ОСОБА_3 є власником спірної квартири та нежитлових приміщень на підставі договору іпотеки, укладеному з ОСОБА_4 , яка була власником станом на час постановлення оскаржуваної ухвали. Отже, суд першої інстанції не з`ясував належним чином власника майна, чим порушив його права.

Вказує, що суд таким чином наклав заборону відчуження на майно, яке належить особі, що не має жодного відношення до даної справи, чим було порушено положення законодавства та не взято до уваги інтереси інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

В обґрунтування права на звернення з апеляційною скаргою зазначав, що він є сингулярним правонаступником сторони ОСОБА_4 в частині прав та обов`язків щодо спірного майна, оскільки воно належало їй станом на час постановлення оскаржуваної ухвали, яка не брала участі у розгляді справи та суд вирішив питання щодо її прав, свобод, інтересів та обов`язків.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила залишити скаргу без задоволення, а ухвалу - без змін. Вказує, що у цивільному процесі правонаступник приймає права та обов`язки лише в повному обсязі і сингулярне правонаступництво неприпустиме. Посилаючись на ст.55 ЦПК України зазначає, що правонаступництво допускається у відношенні сторони та третіх осіб, оскільки ОСОБА_4 не приймала участі у розгляді справи, то в даному випадку застосовувати вказану статтю є неприпустимим. Вважає, що ОСОБА_3 не може вважатися суб`єктом апеляційного оскарження, оскільки він отримав свідоцтво про право власності на спірне майно після постановлення оскаржуваної ухвали, тому вона не може порушувати його права та законні інтереси. Крім того, стверджує, що вимога ОСОБА_3 щодо зобов`язання суду першої інстанції з`ясовувати належність майна суперечать принципам цивільного процесу.

У відповіді на відзив представник ОСОБА_3 зазначає, що він є власником квартири та нежитлових приміщень на які накладено обтяження, а тому має право на апеляційне оскарження та був залучений до участі у розгляді справи. Вказує, що він посилався на правонаступництво в матеріальних (цивільно-правових) відносинах. Вважає, що оскільки сторони у справі є родичами, то їх дії направлені на уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_2 внаслідок неналежного нею виконання своїх боргових зобов`язань перед ОСОБА_4 .

Також, ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції було подано заяву про зупинення провадження у справі, в задоволенні якої ухвалою Харківського апеляційного суду від 6 серпня 2020 року відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 10 січня 2020 року позов заявлено щодо визнання недійсним договорів дарування квартири та нежитлових приміщень підвалу від 17 лютого 2012 року укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до частин 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, тобто, не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову, а суд лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, отже, вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Відповідний вид забезпечення позову повинен стосуватися предмета спору.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Суд першої інстанції не здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, жодним чином не обґрунтував необхідність вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права та доводи заявника.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позов заявлено до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування нерухомого майна недійсними, які за змістом позовної заяви належать їй на праві власності.

Судом першої інстанції задоволено заяву про забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження з підстав, що вказане спірне нерухоме майно знаходиться у власності відповідача ОСОБА_2 та вона має можливість будь-якої хвилини здійснити його відчуження. Але судом апеляційної інстанції встановлено інше.

Так, до апеляційної скарги надано копію договору іпотеки від 6 лютого 2020 року згідно якого ОСОБА_4 надала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 на забезпечення виконання зобов`язання, що випливає з умов договору позики грошей (а.с.21). Зі змісту договору вбачається, що предмет іпотеки (вказане нерухоме майно) належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва, виданого Ємець І.О. , приватним нотаріусом ХМНО Харківської області, 21 листопада 2018 року. Також, право власності на нежитлові приміщення зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.11.2018.

Отже, з 21 листопада 2018 року власником квартири і нежитлових приміщень була ОСОБА_4 , яка не є відповідачем у справі.

Обставини щодо державної реєстрації обтяження нерухомого майна іпотекою 20 березня 2020 року підтверджуються копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 березня 2020 року (а.с.18, 19).

Отже, станом на час постановлення оскаржуваної ухвали квартира АДРЕСА_1 знаходилися у власності ОСОБА_4 , яка не є стороною правочину, а саме договору дарування.

Будь-яких позовних вимог щодо витребування майна з володіння власника, позивачем не було заявлено.

Відтак, позов забезпечено шляхом накладення заборони відчуження на нерухоме майно, яке не належало на праві власності відповідачу, що суперечить нормам чинного процесуального законодавства, є порушенням майнових прав інших осіб, що не є учасниками спору, і призвело до невірного вирішення питання.

Посилання ОСОБА_3 на сингулярне правонаступництво в даному випадку не має правового підґрунтя.

Між тим, судова колегія приймає доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції протиправно наклав заборону відчуження на майно, що не належить відповідачу, та суд визнає їх обґрунтованими, оскільки порушені права власника майна ОСОБА_3 на сьогоднішній день.

Суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову в частині заборони відчуження квартири та нежитлових приміщень з підстав, що вони належать саме відповідачу ОСОБА_2 .

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а ухвалу суду скасувати в оскаржуваній частині та відмовити у задоволенні заяви, оскільки квартира і нежитлові приміщення не належать відповідачу ОСОБА_2 , а до ОСОБА_3 позивачем вимоги про витребування квартири і нежитлових приміщень не заявлялися.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 23 січня 2020 року - скасувати. В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови у порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 11 серпня 2020 року