Справа №522/4334/20
Провадження №2/522/4163/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2020 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Чернявської Л.М.,

за участю секретаря судових засідань Пейкова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Морська пошукова рятувальна служба» про визнання незаконним та скасування наказу «Про звільнення» від 17.02.2020 року № 108-к про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

16 березня 2020 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Морська пошукова рятувальна служба» про визнання незаконним та скасування наказу «Про звільнення» від 17.02.2020 року № 108-к про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

ОСОБА_1 в своєму позові просить:

- Визнати незаконним та скасувати наказ казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» від 17 лютого 2020 р. № 108-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з операційної діяльності казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба».

- Поновити її на посаді заступника директора з операційної діяльності казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (65114, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 140-А., Код ).

- Стягнути з казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (65114, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 140-А. ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17.02.2020 до дати винесення рішення у справі.

- Судові витрати покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 2016 року працює в казенному підприємстві «Морська пошуково-рятувальна служба», а з 08 квітня 2019 року на посаді заступника директора з операційної діяльності казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» по вул. Люстдорфська дорога, 140 А в м.Одеса (КП «МПРС», ). Наказом КП «МПРС» від 17.02.2020 № 108-к її було звільнено у зв`язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України. Проте, позивач вважає, що її було звільнено незаконно, з грубим порушенням норм трудового законодавства, а саме: відсутності погодження на звільнення з посади заступника директора з операційної діяльності КП «МПРС» з боку Міністерства інфраструктури України; проведення звільнення у період перебування її у відпустці; відсутності визначених КП «МПРС» трудових обов`язків заступника директора з операційної діяльності, невиконання яких могли стати підставами для звільнення та відсутності ознайомлення з ними; не наведення у наказі про звільнення конкретного одноразового грубого порушення її трудових обов`язків; звільнення проведено без врахування її попередньої роботи в галузі морського та річкового транспорту, що є підставою для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення судом її на вищевказаній посаді і підставою для виплати середньої заробітної платні за час вимушеного прогулу починаючи з 17 лютого 2019 року.

Ухвалою від 18 березня 2020 року відкрито провадження у справі та встановлено порядок спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

09 квітня 2020 року до суду надійшла заява від відповідача казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» про направлення матеріалів справи та продовження строку на подання відзиву (в порядку ст.ст. 43, 182 ЦПК України) за вх. № 37051/20-Вх (а.с. 69 71, том 1).

09 червня 2020 року до суду від позивача надійшли заперечення проти клопотання КП «МПРС» про витребування додаткових доказів по справі (за вх. номером № 56927/20 -Вх) (а.с. 159-170, том 1) та заперечення проти заяви професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби про вступ до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (за вх. номером № 56932/20) (а.с. 171 179, том 1).

12 червня 2020 року до суду від позивача надійшла заява про зловживання процесуальними правами відповідачем (за вх. № 58254/20-Вх) (а.с. 181-182, том 1).

23 червня 2020 року представником КП «МПРС» було подано відзив на позовну заяву про поновлення на роботі та стягнення зарплати за час вимушеного прогулу (в порядку 178 ЦПК України), в якому просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що твердження ОСОБА_1 про те, що вона не була ознайомлена зі своїми посадовими обов`язками не відповідає дійсності. ОСОБА_1 (яка виступала у якості «адміністрації підприємства») грубо порушила основні гарантії діяльності професійної спілки працівників Морської пошуково-рятувальної спілки та права працівника КП «МПРС» ОСОБА_2 , інтереси якого захищаються профспілкою. Таким чином, штучно ініційоване і завідомо незаконне звільнення ОСОБА_2 , який є членом профспілки з особистих мотивів, що потягло за собою його звільнення з посади голови Профспілки працівників МПРС, порушення гарантій працівників та гарантій діяльності профспілки працівників МПРС стало підставою для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності у вигляді її звільнення з посади заступника директора КП «МПРС» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП. ОСОБА_1 помилково посилається на те, що звільнення її з посади на підставі Наказу КП «МПРС» від 17.02.2020 р. №108-к не було погоджено з Державною службою морського та річкового транспорту України. ОСОБА_1 у своєму позові власноруч підтвердила те, що в день її звільнення 17.02.2020 року вона не перебувала ані на лікарняному, ані у відпустці, а перебувала на роботі, тому її не було звільнено в період перебування у відпустці. Твердження ОСОБА_1 про ненадання їй документів стосовно звільнення з роботи не відповідають дійсності та спростовуються наданими доказами. Інші доводи позову не стосуються предмету позову. Так як КП «МПРС» заперечує проти задоволення позовної вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді та оскільки позовна вимога про стягнення зарплати за час вимушеного прогулу є похідною від основної позовної вимоги про поновлення на роботі, то у стягненні зарплати також слід відмовити.

Також, 23 червня 2020 року ухвалою суду в задоволенні клопотання голови профспілки працівників Морської пошуково-рятувальної служби Терлецької С.С. про вступ до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (в порядку ст. 53 ЦПК України) відмовлено.

Ухвалою суду від 23 червня 2020 року в задоволенні клопотання представника відповідача Казенне підприємство «Морська пошуково-рятувальна служба» про витребування додаткових доказів по справі (в порядку ст. 81 ЦПК України) відмовлено.

30 червня 2020 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якому просила зауваження, наведені відповідачем у відзиві від 23.06.2020 року № 3/61/1181-20 на позовну заяву відхилити в повному обсязі. Позивач посилалась на те, що відповідач під час звільнення її з посади заступника директора з операційної діяльності неправильно застосовує норми матеріального трудового права коли вважає, що ознайомлення з посадовими обов`язками першого заступника директора є тотожнім з посадовими обов`язками заступника директора з операційної діяльності, оскільки посада першого заступника директора була виведена зі штатного розпису, а тому посада заступника директора з операційної діяльності та посада першого заступника директора є окремими різними посадами з різним колом та обсягом посадових обов`язків, зміна та перерозподіл яких підтверджено затвердженням директором нової організаційної структури КП «МПРС» 01 травня 2019 року.

Також позивач зазначила, що відсутні правові підстави для звільнення її з посади заступника директора з операційної діяльності за п. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, під яким відповідач у відзиві пояснив, що вважає таким звільнення нею під час виконання обов`язків директора психолога ОСОБА_2 , оскільки такі події відбувались у період, коли вона перебувала на іншій посаді в.о. директора, на яку була тимчасово призначена із внесенням відомостей щодо керівника до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців із звільненням від виконання обов`язків, обумовлених трудовим договором за основним місцем роботи. Крім цього зазначила, що звільнення психолога ОСОБА_2 об`єктивно не могло бути підставою для її звільнення та не є пов`язаним, оскільки її звільнили 17.02.2020, а рішення Київського районного суду м.Одеси щодо поновлення психолога ОСОБА_2 ще не набрало законної сили та не набрало законної сили навіть у період розгляду цієї справи та перебуває на перегляді в Одеському апеляційному суді та не може стати підставою для звільнення «на перспективу».

Щодо інших підстав для висновків Комісії в Акті від 28.01.2020 року, позивач визначила, що з актом її не ознайомлювали, перевірка проводилась за її відсутності, а можливі порушення, що визначені в акті охоплюють період виконання нею обов`язків директора КП «МПРС» та є безпідставними та такими, що не передбачені чинним законодавством. Позивач також визначає, що Акт від 28.01.2020 не передбачає визначення одноразового грубого порушення трудових обов`язків з її боку, як заступника директора з операційної діяльності.

Акт службової перевірки від 24.12.2019 року позивач вважає недопустимим доказом та який не визначено як підстава звільнення у наказі про звільнення. Щодо її відеозйомки прихованою скритою камерою в обідню перерву у кафе, то такі дії заборонені чинним законодавством та є недопустим доказом.

06 липня 2020 року до суду надійшли заперечення на відповідь ОСОБА_1 на відзив на позовну заяву (в порядку ст. 180 ЦПК України), в яких просили у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити (а.с. 138-144, т. 2).

27 липня 2020 року до суду надійшли клопотання ОСОБА_1 про допуск негайного виконання рішення у разі стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заява про долучення додаткових доказів до матеріалів справи (а.с. 178-179, т. 2).

В судовому засіданні позивач підтримала позов, просила задовольнити повністю. При цьому, вказала що відповідачем не визначено в чому саме полягало одноразове грубе порушення трудових обовязків.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що для звільнення позивача були всі підстави та було дотримано процедуру.

Суд, заслухавши надані пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи, з наступних підстав.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 працювала в казенному підприємстві «Морська пошуково-рятувальна служба» на посаді заступника директора з операційної діяльності відповідно до наказу від 08.04.2019 № 187-к «Про переведення», згідно якого ОСОБА_1 , першого заступника директора з операційної діяльності, переведено постійно, на посаду заступника директора з операційної діяльності (а.с. 12, том 2).

Згідно Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004 р. № 336 (Довідник), який є нормативним документом, обов`язковим з питань управління персоналом на підприємствах, в установах і організаціях усіх форм власності та видів економічної діяльності (п. 1 Загальних положень Довідника), посадові інструкції складаються для працівників усіх посад, що зазначені в штатному розписі.

З переведенням на посаду заступника директора з операційної діяльності ОСОБА_1 за ініціативою роботодавця було доручено роботу, яка не відповідала займаній нею посаді першого заступника директора та супроводжувалась зміною істотних умов праці (найменування посади, заробітної плати, посадових обов`язків).

Відповідно до статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний, зокрема, роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці.

Конкретний перелік посадових обов`язків визначається посадовими інструкціями керівників, професіоналів, фахівців, технічних службовців, які розробляють і затверджують на основі Довідника роботодавці, ураховуючи конкретні завдання та обов`язки, функції, права, відповідальність працівників цих груп та особливості штатного розпису підприємства, установи, організації.

Посадові інструкції повинні відображати повний перелік завдань та обов`язків, повноважень і відповідальності, у разі потреби мати необхідні пояснення, а всі терміни - чіткі визначення.

Позивачем надано пояснення суду про те, що до початку роботи за укладеним 08.04.2019 р. трудовим договором та після цього посадова інструкція заступника директора з операційної діяльності наказом директора КП «МПРС» затверджена не була та з переліком посадових обов`язків вона не була ознайомлена, оскільки тільки 01.05.2019 року була затверджена організаційна структура з розподілом підпорядкованих підрозділів між директором та заступниками (додаток 1 до відповіді на відзив, а.с. 108-115, том 2).

Посилання відповідача на ознайомлення ОСОБА_1 з посадовою інструкцією першого заступника директора свідчить, що позивач була ознайомлена з правами та обов`язками за посадою першого заступника директора, яку було виведено зі штатного розпису підприємства та яку позивач займала до 08.04.2019 року, тобто до укладення трудового договору на посаді заступника директора з операційної діяльності.

Згідно п. 6 Довідника посадові інструкції після їх затвердження керівником підприємства організації, установи або за дорученням його заступниками, доводяться до працівника під розписку. До посадових інструкцій може бути внесено зміни, доповнення лише на підставі наказу керівника підприємства, установи, організації за згодою працівника.

Водночас, відповідачем не доведено суду згоду та розписку позивача про доведення їй прав та обов`язків за посадою заступника директора з операційної діяльності або згоди позивача на їх зміну або доповнення.

Визначення відповідачем щодо внесення змін до посадової інструкції першого заступника директора із заміною слів «перший заступник директора КП «МПРС» на «заступник директора з питань операційної діяльності» не може враховуватися судом, оскільки надана відповідачем копія листа обліку змін (стор. 10 до Посадової інструкції першого заступника директора КП «МПРС») (а.с. 23, том 2) не входить до структури цієї посадової інструкції, про що свідчить запис на останній сторінці «прошито, пронумеровано та скріплено печаткою 9 (дев`ять) арк. 19.09.2018», підпис та печатку (а.с. 22 об., том 2).

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що відповідачем не було належним чином та у встановленому законодавством поряду доведено позивачу ОСОБА_1 про її права та обов`язки за укладеним трудовим договором на посаді заступника директора з операційної діяльності.

17 жовтня 2019 року Державною службою морського та річкового транспорту України винесено наказ за № 8-ПД «Про звільнення директора казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» ОСОБА_3 (а.с. 32, том І).

18 жовтня 2019 року Державною службою морського та річкового транспорту України винесено наказ за № 12-ПД «Про внесення змін до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 17.10.2019 № 9-ПД», яким покладено на позивача ОСОБА_1 , заступника директора з операційної діяльності казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», виконання обов`язків директора з 18 жовтня 2019 року на період до призначення керівника цього підприємства в установленому порядку (а.с. 33, том І).

23 жовтня 2019 року проведено реєстраційну дію - внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах, зміна керівника юридичної особи, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на запит: від 26.06.2020 за № станом на 23.10.2019 відповідно до наступних критеріїв пошуку: Код ; Повне найменування юридичної особи та скорочене у разі його наявності: КАЗЕННЕ ПІДПРИЄМСТВО "МОРСЬКА ПОШУКОВО-РЯТУВАЛЬНА СЛУЖБА", КП "МПРС", у Розділі «Прізвище, ім`я, по батькові, дата обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи»: визначено КУПРІЙ АЛЛА АНАТОЛІЇВНА (виконуюча обов`язки директора) КЕРІВНИК (додаток 4 відповіді на відзив, а.с. 117-120, том 2).

23 грудня 2020 року Державною службою морського та річкового транспорту України винесено наказ за № 21-ПД «Про поновлення на посаді ОСОБА_3 » та за № 20 «Про увільнення від виконання обов`язків директора казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» ОСОБА_1 ..

24 грудня 2019 року проведено реєстраційну дію - внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах, зміна керівника юридичної особи, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на запит: від 26.07.2020 за № станом на 24.12.2019 відповідно до наступних критеріїв пошуку: Код ; Повне найменування юридичної особи та скорочене у разі його наявності: КАЗЕННЕ ПІДПРИЄМСТВО "МОРСЬКА ПОШУКОВО-РЯТУВАЛЬНА СЛУЖБА", КП "МПРС", у Розділі «Прізвище, ім`я, по батькові, дата обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи»: визначено ОСОБА_4 КЕРІВНИК (а.с. 201-204, том 2).

З 24 грудня 2019 року по 29 січня 2020 року позивач ОСОБА_1 була тимчасово непрацездатною, про що свідчать листки непрацездатності серія АДН № 210068; серія АДН № 210121; серія АДН № 132983, серія АДН № 133456 (а.с.35-37, том І). Датою стати до роботи визначено 30 січня 2020 року.

30 січня 2020 року позивач ОСОБА_1 вийшла на роботу та згідно Акту приймання-передачі від 30 січня 2020 року передала, а начальник відділу управління персоналом Терлецька С.С. прийняла оригінали вказаних лікарняних листків (а.с. 38, том І).

Того ж дня, 30 січня 2020 року позивач ОСОБА_1 у зв`язку з навчання в аспірантурі Міжнародного гуманітарного університету заочної форми навчання звернулась із заявою до директора КП «МПРС» Сударева В.О. про надання їй додаткової оплачуваної відпустки та надано копію довідки № 537 від 24 вересня 2019 р. (а.с. 40-41, том І).

Під час розгляду заяви від 30 січня 2020 року відповідач КП «МПРС» для надання відпустки запросив додаткові документи: довідку відділу аспірантури Міжнародного гуманітарного університету та індивідуальний план підготовки або графік начального процесу (а.с.43, том І), які були надані позивачем 03 лютого 2020 р. (а.с. 44, том І).

03 лютого 2020 за вих. № 41/45-20 начальником відділу управління персоналом повідомлено позивача про необхідність уточнення наданих підтверджуючих документів (а.с. 50, том І).

12 лютого 2020 року відповідачем (вих. № 1/61/227-20) надіслано запит до Міжнародного гуманітарного університету, який листом від 13 лютого 2020 року вих. № 87 надав відповідь та підтвердив права позивача ОСОБА_1 на додаткову оплачувану відпустку відповідно до статей 216 КЗпП України та ст. 15 Закону України «Про відпустки», яка навчається в аспірантурі та успішно виконує навчальний та науковий плани (а.с. 54, том І).

З 06 лютого по 14 лютого 2020 позивач ОСОБА_1 була тимчасово непрацездатною, про що свідчить листок непрацездатності серія АДЦ № 814860 (а.с. 56, том І). Датою стати до роботи визначено 15 лютого 2020 р., що був вихідним днем (субота).

17 лютого 2020 року коли позивач ОСОБА_1 з`явилась на підприємстві відповідачем наказ про надання відпустки не видавався.

Вважаючи своє право на відпустку порушеним з боку відповідача позивач 17 лютого 2020 року звернулась зі скаргою до Головного управління Держпраці в Одеській області (а.с. 55, том І), яке у зв`язку з продовженням карантину, а також відповідно до положень Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 823 у зв`язку із забороною інспекторам праці розглядати та перевіряти питання, які є предметом розгляду в суді перевірку не проводило, з приводу чого позивач ОСОБА_1 за заявою від 28 травня 2020 року просила перевірку не здійснювати у зв`язку з недоцільністю та спливом тривалого часу з дати звернення (а.с.166, том І).

Відповідно до статей 216 КЗпП України та 15 Закону України «Про відпустки» працівникам, які навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі та успішно виконують індивідуальний план підготовки, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів та за їх бажанням протягом чотирьох років навчання - один вільний від роботи день на тиждень з оплатою його в розмірі 50 відсотків середньої заробітної плати працівника.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 30 січня 2020 року подано заяву про надання їй відпустки у зв`язку з навчанням в аспірантурі та 03 лютого 2020 року надано відповідачу документи щодо підтвердження такого права.

А саме, позивачем надано до відділу управління персоналом копію довідки № 537 від 24 вересня 2019 року про навчання в аспірантурі, оригінал якого згідно заяви позивача від 30 січня 2020 року та від 03 лютого 2020 року був в наявності у відділі управління персоналом, що не спростовано відповідачем.

Також позивачем ОСОБА_1 надані копії індивідуального навчального плану згідно якого вбачається про успішне виконання позивачем ОСОБА_1 навчального плану за І семестр, що засвідчено науковим керівником д.ю.н., професором ОСОБА_5 , завідуючим кафедри ОСОБА_6 за рішенням кафедри згідно протоколу № 4 від 31.01.2020 року та зав. відділом аспірантури ОСОБА_7 - ОСОБА_8 (а.с. 45 47, том І), а також індивідуального плану наукової роботи аспіранта, згідно якого вбачається планування наукової роботи з написання наукових статей у період з лютого по березень 2020 року, що погоджено з науковим керівником д.ю.н. професором ОСОБА_5 (а.с.48 49, том І).

З урахуванням періоду непрацездатності позивача вбачається, що позивач була на робочому місці з 30 січня по 05 лютого 2020 року, впродовж якого наказ про надання їй відпустки не видавався.

Надіславши тільки 12 лютого 2020 додатковий запит вих. № 1/61/227-20 до Міжнародного гуманітарного університету та отримавши відповідь 13 лютого 2020 вих. № 87 з підтвердженням умов надання позивачу відпустки, наказ про надання позивачу відпустки, коли позивач вийшла на роботу 17 лютого 2020 року після періоду непрацездатності (з 06 по 14 лютого 2020 року), також не був виданий.

Судом встановлено, що позивач 03 лютого 2020 року надала заяву про надання відпустки та усі документи, які передбачені для підтвердження права на додаткову оплачувану відпустку аспірантам, у зв`язку з чим має суб`єктивне право на її отримання за законом, про що у належний спосіб повідомила роботодавця, який в свою чергу зобов`язаний був на виконання вимог закону надати таку відпустку, однак безпідставно цього не зробив.

Такий висновок та таку правову позицію висловив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 23 жовтня 2019 року по справі № 209/396/18.

З урахуванням суб`єктивного права перебувати у відпустці 17 лютого 2020 року, суд приходить до висновку, що звільнення проведено у період перебування позивача ОСОБА_1 у відпустці, що не допускається згідно частини 3 статті 40 КЗпП України.

17 лютого відповідачем видано наказ № 108-к «Про звільнення», згідно якого позивача ОСОБА_1 , заступника директора з операційної діяльності, звільнено із займаної посади 17 лютого 2020 року, у зв`язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків, відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України.

При цьому наказ про звільнення є первинним документом зі статистики праці, типова форма якого передбачена наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008 № 489 (форма № П-4 «Наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту)», серед реквізитів якого визначено, зокрема причини звільнення та підстави звільнення.

Судом встановлено, що наказ про звільнення позивача не містить причини та чітко сформульованого одноразового грубого порушення трудових обов`язків, за що саме був звільнений позивач. Посилання у наказі «у зв`язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків, відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України» є загальним.

При цьому, підставами звільнення наказом № 108-к визначені Акт перевірки фактів, викладених у зверненнях працівників КП «МПРС» від 28.01.2020 року Державної служби морського та річкового транспорту України, затверджений в.о. Голови Державної служби морського та річкового транспорту України 07.02.2020 року (Акт від 28.01.2020) та лист Державної служби морського та річкового транспорту України від 14.02.2020 № 971/05/15-20.

Стаття 41 КЗпП України визначає додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

При роз`ясненні цієї норми, Верховний Суд України у пункті 27 постанови Пленуму від 6 листопада 1992 року № 9 (з подальшими змінами і доповненнями) «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказав на те, що вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку ним завдано (могло бути завдано) шкоду.

У зазначеній нормі йдеться про одноразове порушення трудових обов`язків, а не про триваюче, що може потягти за собою застосування дисциплінарних стягнень і звільнення з інших підстав.

Отже, важливим елементом застосування цієї норми КЗпП України є звільнення працівника за порушення, яке є одноразове, а не тривале, системне, що може бути підставою для звільнення за інших підстав. Разовим порушенням необхідно розуміти таку протиправну поведінку, що є обмеженою в часі, вчинену саме разово (одну дію або бездіяльність).

За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити перелік або систему порушень, за які був звільнений працівник, а лише одноразове грубе порушення, бажано, конкретних трудових обов`язків.

Такий висновок та таку правову позицію висловив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постановах від 09 квітня 2020 року по справі № 398/3547/16, від 03 червня 2020 року по справі № 753/20243/16-ц, від 29 січня 2020 року по справі № 305/1001/18.

Між тим, Акт перевірки від 28.01.2020 року, висновки якого стали підставою для прийняття оспорюваного наказу про звільнення ОСОБА_1 , не містять даних про одноразове грубе порушення позивачем трудових обов`язків, за яке вона могла би бути звільненою за пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України з посади заступника директора з операційної діяльності.

У розділі «Пропозиції» Акт перевірки від 28.12.2020 року містить пункт 2, який визначає посилання на систематичне порушення вимог Кодексу законів про працю України, Статуту КП «МПРС», Колективного договору між адміністрацією КП «МПРС» і трудовим колективом на 2016 2019 роки, та не містить посилання на одноразове грубе порушення трудових обов`язків позивачем.

Так, висновки Комісії згідно Акту від 28.01.2020 року відносно позивача містять наступні пункти, а саме:

«2. ОСОБА_1 , як в.о. директора КП «МПРС», на час своїх відряджень не призначала виконуючого обов`язки. Перебуваючи у відрядженнях, ОСОБА_1 приймала організаційно-розпорядчі та кадрові рішення (накази).

3. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 приймали рішення про звільнення працівників без погодження з профспілками в порушення вимог Кодексу законів про працю України, Статуту КП «МПРС».

4. ОСОБА_1 не дотримувалась умов Колективного договору між адміністрацією казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» і трудовим колективом на 2016 2019 роки.

7. Звільнення ОСОБА_2 з посади психолога служби охорони праці не погоджувалось з Профспілковою організацією, що є порушенням законодавства та Колективного договору між адміністрацією казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» і трудовим колективом на 2016 2019 роки.

8. Звільнення ОСОБА_2 з ініціативи роботодавця без отримання згоди ПРМТУ на розірвання трудового договору є порушенням вимог п. 10 ч. 1 ст. 38 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», с. 43 Кодексу законів про працю України та п. 2.2.9 Статуту професійної спілки працівників морської пошуково-рятувальної служби.

9. Порядок скликання конференції 27.11.2019 та прийняті на ній рішення порушують вимоги чинного законодавства та Статуту.

10. Керівництвом підприємства не забезпечено виконання вимог статей 32, 40, 41, 42, 103 та ін. КЗпП України, якими передбачено обов`язкове погодження за три місяці до введення в дію змін до штатного розгляду та організаційної структури з профкомом підприємства та за два місяці обов`язкове погодження (ознайомлення) працівників про внесення істотних змін умов праці».

В пункті 2 пропозицій Акту від 28.01.2020 року зазначено «За систематичне порушення вимог Кодексу законів про працю України, Статуту КП «МПРС», Колективного договору між адміністрацією казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» і трудовим колективом на 2016 2019 роки розглянути питання щодо застосування дісциплінарного стягнення до ОСОБА_1 відповідно до статей 147, 147-1 Кодексу законів про працю України».

Таким чином, пропозиції та висновки Комісії згідно Акту від 28.01.2020 року не передбачають визначення одноразового грубого порушення трудових обов`язків позивачем ОСОБА_1 .

Судом також встановлено, що у період з 23 жовтня 2019 року по 23 грудня 2019 року позивач ОСОБА_1 виконувала обов`язки директора КП «МПРС» згідно наказів Державної служби морського та річкового транспорту України від 18 жовтня 2019 року № 12 та від 23 грудня 2019 року № 20 та висновки комісії за Актом від 28.01.2020 року ґрунтуються на підставі подій та періоду, коли ОСОБА_1 перебувала керівником підприємства на визначений період, тобто на підставах тимчасового замісництва.

Тимчасове замісництво - це виконання службових обов`язків за більш відповідальною посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це пов`язане з виробничою потребою або з розпорядчими функціями, працівником, який працює на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Тимчасове замісництво за більш відповідальною посадою є одним із способів перевірки на практиці потенційних можливостей працівників для включення їх до резерву на висування. Йдеться про заміщення керівників усіх рівнів (підприємств, виробництв, цехів, відділів).

Порядок оформлення та оплати тимчасового замісництва регулюється роз`ясненням Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29.12.65 р. № 30/39 «Про порядок оплати тимчасового заступництва», затвердженим постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29.12.65 р. № 820/39 (зі змінами і доповненнями, внесеними постановою від 11.12.86 р. № 521/30-18, далі - Роз`яснення).

Названі нормативні акти законодавства СРСР є чинними на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12.09.91 р. № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України деяких актів законодавства Союзу РСР».

За частиною 1 статті 33 КЗпП України тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згоди. Тимчасове виконання обов`язків за посадою відсутнього працівника покладається на іншого працівника наказом.

Працівник, який заміщує тимчасово відсутнього працівника, на період замісництва звільняється від виконання обов`язків, обумовлених трудовим договором за основним місцем роботи, і йому виплачується різниця між його фактичним посадовим окладом й посадовим окладом працівника, якого він заміщує.

Відповідно до пункту 2 Роз`яснення призначення працівника виконуючим обов`язки за вакантною посадою допускається тільки за посадою призначення на яку провадиться вищим органом управління. Під час призначення працівника виконуючим обов`язки за вакантною посадою керівника оплата праці проводиться за цією посадою.

Судом не враховуються пояснення відповідача щодо виконання обов`язків директора позивачем ОСОБА_1 без звільнення від виконання обов`язків заступника директора з операційної діяльності, оскільки відповідачем неправильно застосуються норми матеріального права щодо суміщення професій (посад) до тимчасового замісництва, які є різними підставами виконання трудових обовязків.

Аналогічні роз`яснення містяться у листі Міністерства соціальної політики України від 21 липня 2011 року № 591/13/84-11 де зазначено, що виконання службових обов`язків за більш відповідальною посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це пов`язано із розпорядчими функціями, працівником, який працює на тому ж підприємстві, в установі, організації - є тимчасовим замісництвом. Працівник, який заміщує тим часом відсутнього працівника, на період замісництва звільняється від виконання обов`язків, обумовлених трудовим договором за основним місцем роботи.

Такий же висновок та таку правову позицію висловив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постановах від 21 травня 2020 року по справі № 489/3814/18, від 29 квітня 2020 року по справі № 757/61267/16-ц, від 21 лютого 2020 року по справі № 451/1363/17.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 у період з 23 жовтня по 23 грудня 2019 року виконувала обов`язки директора КП «МПРС» на підставах тимчасового замісництва та на період такого замісництва була звільнена від виконання обов`язків заступника директора з операційної діяльності.

Тому підстави для звільнення позивача з посади заступника директора з операційної діяльності на підставі Акту від 28.01.2019 року, висновки якого стосуються періоду виконання обов`язків позивачем ОСОБА_1 іншої посади, відсутні.

Крім цього, посилання відповідача про те, що під одноразовим грубим порушенням заступником директора з операційної діяльності ОСОБА_1 трудових обов`язків мається незаконне звільнення психолога служби охорони праці ОСОБА_2 спростовується відсутністю зазначення про це в оскаржуваному наказі та Акті перевірки від 28.01.2020 року, а також тим, що питання законності/незаконності такого звільнення на дату звільнення позивача 17 лютого 2020 року не підтверджено належними доказами - на цю дату було відсутнє судове рішення, що набрало чинності по справі № 947/28884/19, яка знаходиться на перегляді в апеляційній інстанції, про що зазначив і сам відповідач у відзиві на позов.

Також, Акт перевірки від 28.01.2020 передбачає проведення перевірки у період з 21 січня 2020 року по 28 січня 2020 року, до якої згідно матеріалів Акту від 28.01.2020 року позивач ОСОБА_1 комісією не залучалась та з урахуванням непрацездатності позивача у цей період засоби зв`язку до позивача комісія не використовувала. Також документально факт ознайомлення позивача з результатами акту у період до звільнення та на дату звільнення не підтверджується, що свідчить про порушення порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України Про запобігання корупції прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 № 950 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13.09.2017 № 691) (Порядок № 950).

Позивач ОСОБА_1 займала посаду заступника директора з операційної діяльності, яка належить до осіб, які для цілей Закону України Про запобігання корупції прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави та службове розслідування яких здійснюється за правилами Порядку № 950.

Так, відповідно до п. 7 Порядку № 950 особа, стосовно якої проводиться службове розслідування, має право:

1) отримувати інформацію про підстави проведення такого розслідування;

2) надавати усні або письмові пояснення, робити заяви, подавати документи, необхідні для проведення службового розслідування;

3) звертатися з клопотанням про опитування інших осіб, яким відомі обставини, що досліджуються під час проведення службового розслідування, а також про залучення до матеріалів розслідування додаткових документів, інших матеріальних носіїв інформації стосовно предмета службового розслідування;

4) подавати у письмовій формі зауваження щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності осіб, які його проводять;

5) звертатися до керівника органу у письмовій формі з обґрунтованим клопотанням про виведення із складу комісії з проведення службового розслідування осіб, в яких наявний реальний чи потенційний конфлікт інтересів. Про прийняте за результатами розгляду клопотання рішення письмово повідомляється особа, стосовно якої проводиться службове розслідування.

Пунктом 8 Порядку № 950 зазначено, що під час визначення виду дисциплінарного стягнення члени комісії повинні враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу особи, стосовно якої проведено службове розслідування.

Згідно пункту 9 Порядку № 950 акт службового розслідування перед поданням на розгляд керівника органу з актом службового розслідування ознайомлюється особа, стосовно якої проведено службове розслідування.

Про дату і місце ознайомлення з актом службового розслідування особа, стосовно якої проведено службове розслідування, повідомляється за день до ознайомлення із зазначеним актом.

Під час ознайомлення з актом службового розслідування особа, стосовно якої проведено службове розслідування, може висловити свої зауваження, які додаються до акта.

У разі коли під час ознайомлення з актом службового розслідування до нього не висловлені зауваження або особа, стосовно якої проведено службове розслідування, не прибула у визначений для ознайомлення час без поважних причин та не повідомила комісію про причини своєї відсутності у день ознайомлення, акт службового розслідування вважається таким, що не має зауважень.

Але, згідно матеріалів Акту перевірки від 28.01.2020 року (сторінка 8 Акту) визначено, що «24.01.2020 ОСОБА_1 інформувала Державну службу морського та річкового транспорту України про те, що 24.12.2019 вона була госпіталізована та до цього часу перебуває на лікуванні (лист ОСОБА_1 вхід № 18/К/0/11-20 від 24.01.2020) (а.с. 33, том 2).

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку щодо проведення перевірки Державною службою морського та річкового транспорту України фактів, викладених у зверненнях працівників КП «МПРС» у період з 21.01.2020 по 07.02.2020 з порушенням вимог Порядку № 950 та з порушенням прав позивача з захисту своїх прав та законних інтересів.

Іншою підставою звільнення позивача наказом КП «МПРС» від 17 лютого 2020 року № 108-к визначений лист Державної служби морського та річкового транспорту України від 14.02.2020 № 971/05/15-20, зміст якого у наказі не визначено.

Судом також враховано, що відповідачем згідно заяви позивача від 18 лютого 2020 року документи, що стали підставою звільнення, позивачу не надані та з цього приводу позивач зверталась до Київського відділу поліції у м.Одесі ГУПН в Одеській області з заявою вх. К-486 від 19.02.2020 (а.с. 59, Том 1) та до Державної служби морського та річкового транспорту (а.с. 47, том 2).

Відповідачем у судовому засіданні та у поясненнях, що надані у відзиві на позов, надано лист від 14.02.2020 № 971/05/15-20, з якого судом встановлено про надання погодження на звільнення ОСОБА_1 Державною службою морського та річкового транспорту України, необхідність якого передбачено пункт 6.10 Статуту КП «МПРС», що затверджений наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 22 січня 2019 року № 28 (а.с. 47, том 2).

Між тим судом встановлено, що пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 № 1069 «Про забезпечення функціонування єдиної системи пошуку і рятування на морі», дію якого відновлено згідно постанови Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2016 року № 158 та яка є чинною на дату винесення цього рішення за справою, казенне підприємство «Морська пошуково-рятувальна служба» віднесено до сфери управління Міністерства інфраструктури.

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2016 року № 158 «Про відновлення єдиної системи пошуку та рятування на морі» погоджено з пропозицію Міністерства інфраструктури щодо відміни рішення про ліквідацію державного підприємства Морська аварійно-рятувальна служба та приєднання його до казенного підприємства Морська пошуково-рятувальна служба.

До сфери управління Міністерства інфраструктури України згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 березня 2011 року № 265, яке є чинним на дату винесення цього рішення за справою, також належить державне підприємство «Морська аварійно-рятувальна служба», правонаступником якого стало казенне підприємство «Морська пошуково-рятувальна служба», що також визначено у пункті 1.6 Статуту КП «МПРС», що затверджений наказом Міністерства інфраструктури України від 05 травня 2018 року № 203.

Натомість погодження звільнення позивача Міністерством інфраструктури України, необхідність якого визначена пунктом 6.10 Статуту КП «МПРС», що затверджений наказом Міністерства інфраструктури України від 05 травня 2018 року № 203, відповідачем до суду не надано. Необхідність такого погодження у судових засіданнях та поясненнях, що надані суду, відповідачем не спростовано.

Також при звільненні за п. 1 ст. 41 КЗпП слід враховувати, що розірвання трудового договору з цієї підстави є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги ст. 149 КЗпП України про порядок застосування дисциплінарних стягнень поширюються на цей випадок. Зазначений висновок підтверджується пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 (з подальшими змінами і доповненнями) «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідач не надав до суду докази, які б підтверджували виконання роботодавцем при прийнятті рішення про звільнення позивача вимог статті 149 КЗпП України, зокрема вимоги щодо обов`язку власника або уповноважений ним органу зажадати від позивача ОСОБА_1 письмових пояснень до застосування дисциплінарного стягнення, що розцінюється судом як недодержання процедури звільнення.

Посилання відповідача на Акт службової перевірки від 24 грудня 2019 року щодо діяльності в.о. директора Купрій А.А. та акт про відмову проставити підпис про ознайомлення від 24 грудня 2019 року не враховується та не підлягає оцінки судом як належний та допустимий доказ, з огляду на непрацездатність позивача 24 грудня 2019 року, про що свідчить листок непрацездатності АДН № 210068 (а.с. 35, том І).

З урахуванням присутності на роботі позивача у період з 30 січня 2020 по 05 лютого 2020 та 17 лютого 2020 року відповідач мав об`єктивну можливість зажадати пояснення на робочому місці від позивача відповідно до вимог ст. 149 КЗпП України, але не зробив цього.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту звільнення ОСОБА_1 саме за одноразове грубе порушення, відповідачем на посаді заступника директора з операційної діяльності, надано не було.

Крім цього, у відповідності до статті 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Під час звільнення позивача судом встановлено, що документально факт ознайомлення позивача під підпис з наказом про звільнення від 17 лютого 2019 року № 108-к не підтверджується. Позивачем стверджувалося про ознайомлення з наказом про звільнення 18 лютого 2019 року під час передачі начальнику відділу управління персоналом лікарняного листа АДЦ №14860 за актом прийому-передачі, про що свідчить її напис: «На 18.02.2020 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора з операційної діяльності. Листок непрацездатності прийнятий для надання комісії. 18.02.2020. ОСОБА_9 » (а.с. 56-57, том І).

Відповідачем про факт ознайомлення позивача з наказом про звільнення надано пояснення, що викладені у відзиві, про намагання 17.02.2020 року працівниками КП «МПРС» Поліщук І.О., ОСОБА_10 , ОСОБА_11 приблизно о 12:55 довести до відома ОСОБА_1 зміст наказу КП «МПРС» про звільнення, однак позивач, яка на той час перебувала в кафе, демонстративно відмовилась від сприйняття будь-якої інформації та попросила не відволікати її від телефонної розмови, що вищевказане зафіксовано на відеозаписі, який наданий до суду. Також до суду наданий акт про відмову від підписання наказу від 17 лютого 2020 року о 12:55 за підписами ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Під час оцінки акту про відмову від підписання наказу від 17 лютого 2020 року судом встановлено про відсутність посилання в акті на проведення відеозйомки (моделі, номеру носія, часу її проведення).

Під час судового засідання 06 липня 2020 року відтворено відеозапис зйомки, згідно якого судом встановлено про неможливість встановити конкретну дату, час проведення такої зйомки, кола осіб, що приймають участь, їх посади, відсутнє відтворення вираженої наявності згоди позивача на її проведення.

Позивачем у судовому засіданні пояснено, що вона будь-якої згоди не зйомку на давала та її про це не запитували, та що така прихована скрита відеозйомка її в обідню перерву в кафе є порушенням її права на особисте життя, на повагу до честі і гідності та є забороненою згідно статті 307 ЦК України.

У відповідності до статті 307 Цивільного кодексу України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.

Разом з тим, відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноваженим ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлено трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки» передбачено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку , однак позивачу трудову книжку у встановленому порядку не видано у день звільнення.

Поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки зареєстровано 17 лютого 2020 року за вих. № 1/41/265-20, але згідно штампу Укрпошти та даних трекінгу за поштовим відправленням № 131 надіслано позивачу 21 лютого 2020 року (а.с. 195, том 2).

Крім цього, під час прибуття 18 лютого 2020 року до відділу управління персоналом позивача, присутність якої підтверджується особистим написом начальника відділу персоналом ОСОБА_13 на акті прийому-передачі лікарняного листка № АДЦ №14860, трудова книжка, яка була відправлена тільки 21 лютого 2020 року, позивачу також не видана.

З огляду на це, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту видачі копії наказу про звільнення з роботи у день звільнення та трудової книжки у встановленому законодавством порядку у день звільнення 17 лютого 2020 року, відповідачем до суду надано не було.

Окрім цього, звільнення за пунтом 1 статті 41 КЗпП України є дисциплінарною відповідальністю за вчинення дисциплінарного проступку, за результатами якого згідно зі ст. 147 КЗпП України може бути застосовано тільки один із таких видів стягнень: догана або звільнення. При визначенні виду стягнення слід враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Між тим відповідачем під час звільнення позивача не враховано таких вимог ст. 147 КЗпП України. Позивачем надані пояснення, згідно яких має багаторічний досвід роботи у морській галузі, з 2012 року працює в КП «МПРС» на відповідальних посадах, дисциплінарні стягнення до неї не застосовувались, мала заохочення від державних органів, що також не було спростовано відповідачем.

На підставі викладеного, суд вважає, що відповідачем, а саме керівником КП «МПРС» станом на 17 лютого 2020 року не було вчинено дій, які є сукупністю даних юридичних фактів для встановлення, що звільнення ОСОБА_1 було проведено відповідно до вимог діючого законодавства та не вжив заходів для встановлення законності підстав, які слугували подальшим звільненням позивача.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до положень статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві.

Одночасно, суд враховує вимоги Європейської соціальної хартії, обов`язок з дотримання якої Україна взяла на себе відповідно до закону України від 14 вересня 2006 року №137-V Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої) та якої не дотримався відповідач.

Так, відповідно до п.1 ч. 1, кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає. Працюючі жінки у разі материнства мають право на особливий захист. Усі працівники мають право на захист у випадках звільнення. Кожна людина має право на захист від бідності та соціального відчуження. (пункти 8, 24, 30 ч. І вказаної Хартії)

Відповідно до ст.20 ч. 2 Європейської соціальної хартії з метою забезпечення ефективного здійснення права на рівні можливості та рівне ставлення у вирішенні питань щодо працевлаштування та професії без дискримінації за ознакою статі Сторони зобов`язуються визнавати це право і вживати відповідних заходів для забезпечення його застосування або для сприяння його застосуванню у таких галузях: a) працевлаштування, захист від звільнення та професійна реінтеграція; б) професійна орієнтація, підготовка, перепідготовка та перекваліфікація; в) умови працевлаштування і праці, включаючи винагороду; г) професійний ріст, включаючи просування по службі.

Статтею 24 ч. 2 вказаної Хартії з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу.

Суд при прийнятті рішення керується і іншими правовими підставами, у тому числі статтею 43 Конституції України, якою закріплено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується право від незаконного звільнення.

Право на працю закріплено також і в ст. 23 Загальної декларації прав людини, яка прийнята Генеральною асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, відповідно до якої, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Статтею 22 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Принцип верховенства права закріплений у ст.8 Конституції України передбачає найвищу юридичну силу Конституції України. Закони повинні відповідати їй.

Разом з цим, відповідно до ст.4 Генеральної конвенції Міжнародної організації праці від 02.06.1982 року «Про припинення трудових відносин за ініціативою роботодавця» зазначено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Зважаючи на норми чинного законодавства, відповідач грубо порушив взяті на себе зобов`язання в частині дотримання прав позивача на працю, звільнивши його без наявних на те достатніх підстав.

Оцінивши вказані докази окремо, а також надавши їм оцінку в сукупності, а саме встановивши під час розгляду справи порушення КП «МПРС» порядку звільнення позивача, суд доходить до висновку, що наказ КП «МПРС» від 17 лютого 2020 року № 108-к «Про звільнення», яким звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора з операційної діяльності відповідно до пункту 1 статті 41 КЗпП України, є незаконним, порушує і обмежує права позивача на працю, а відтак підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи викладені обставини, а також зважаючи на те, що відповідачем при звільненні позивача грубо порушено вимоги КЗпП України, суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивача з роботи на підставі п.1 ст.41 КЗпП України, а тому його слід поновити на посаді, з якої його було звільнено, а саме, на посаді заступника директора з операційної діяльності казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба».

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Статтею 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Здійснення розрахунків середнього заробітку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, пунктом 2 якого визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV даного Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи із розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

При цьому, згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.

Абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно із пунктом 6 Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року N 13 роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму заробітної плати, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

До суду розрахунок середньоденної заробітної плати надійшов від позивача (за вх. № 52985/20-Вх, а.с. 85-86, том І) та від відповідача (за вх. № 64664/20-Вх, а.с. 134-135, том ІІ), які співпадають та виходячи з виплат за два останніх календарних місяці роботи, що передують місяцю звільнення (грудень 2019 січень 2020) складає 3390,58 (три тисячі триста дев`яносто грн. 58 коп.)

З урахуванням ненадання відповідачем достовірної інформації щодо обліку робочого часу, суд враховує данні, що викладені позивачем та відповідачем щодо розрахунку середньоденної заробітної плати, що не спростовується жодною із сторін.

Згідно наданого позивачем розрахунку, за період з 17 лютого 2020 року по 03 серпня 2020 року кількість робочих днів складає 121 робочих днів, за які середній заробіток за час вимушеного прогулу складає: 121 робочих днів х 3390,58 грн. (розрахунок середньоденної заробітної плати) = 410260, 18 грн. (чотириста десять тисяч двісті шістдесят гривень 18 копійок) без врахування суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Отже, суд приходить до переконання, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 лютого 2020 року по 07 серпня 2020 року (день винесення судового рішення) включно, в сумі 410 260, 18 грн. (чотириста десять тисяч двісті шістдесят гривень 18 копійок), з якої підлягає виключенню сума податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

У відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Також Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону, тоді як обставини справи підтверджені певними належними та допустимими засобами доказування.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема як розподіл між сторонами судових витрат.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тому, в порядку ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір, який не сплачено позивачем при зверненні до суду у зв`язку зі звільненням позивача від їх сплати.

Крім того, 27 липня 2020 року до суду надійшло клопотання позивача (за вх. номером № 75454/20-Вх) допустити негайне виконання у разі стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яким позивач керуючись частинами 1 та 2 статті 430 ЦПК України просить суд допустити негайне виконання: поновлення на роботі незаконно звільненого працівника згідно п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України та присудження виплати суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за весь період (з 17.02.2020 по 03.08.2020) відповідно до ч. 2 ст. 430 ЦПК України, що обгрунтовує тривалим лікуванням до звільнення, неповною виплатою відповідачем лікарняних виплат та тяжким фінансовим станом з огляду на відсутність належного фінансового забезпечення тривалий час та перебування єдиним годувальником в сім`ї.

Щодо клопотання позивача про допущення негайного виконання рішення суду в частині виплати повної суми заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне:

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд також вирішує питання чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

Стаття 430 ЦПК України встановлює, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про:

1) стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць;

2) присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць;

3) відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, - у межах суми стягнення за один місяць;

4) поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника;

5) відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала;

6) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб;

7) примусову госпіталізацію чи продовження строку примусової госпіталізації до протитуберкульозного закладу;

8) встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України;

9) надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку;

10) видачу або продовження обмежувального припису.

Суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті.

Тобто, законодавством передбачено право суду, а не обов`язок, тому суд, враховуючи також позицію відповідача викладену в судовому засіданні, яка заперечувала проти стягнення всієї суми та зважаючи на неможливість повернення цих коштів у разі скасування рішення, вважає за доцільне допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу лише за один місяць.

Відтак, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 12, 76-81, 89, 141, 263-265, 268, 352, 354, 430, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (місцезнаходження: 65114, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 140А) про визнання незаконним та скасування наказу КП «МПРС» від 17 лютого 2020 року № 108-к «Про звільнення», поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» від 17 лютого 2020 року за № 108-к, яким звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора з операційної діяльності казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба».

Поновити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), на посаді заступника директора з операційної діяльності казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (місцезнаходження: 65114, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 140А; ).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора з операційної діяльності казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба».

Стягнути з казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (місцезнаходження: 65114, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 140А; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17 лютого 2020 року по 07 серпня 2020 року включно, в розмірі 410 260, 18 грн. (чотириста десять тисяч двісті шістдесят гривень 18 копійок), з якої підлягає виключенню сума податку на доходи фізичних осіб та військового збору, допустивши негайне виконання рішення суду в частині стягнення виплати суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Стягнути з казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (місцезнаходження: 65114, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 140А; ) на користь держави судовий збір в загальній сумі 2102,00 (дві тисячі сто дві гривні 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 13 серпня 2020 року.

Суддя Л. М. Чернявська