Справа № 465/6129/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П.
Провадження № 22-ц/811/1896/18 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.

секретаря: Сеньків Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Франківського районного суду міста Львова від 22 березня 2017 року,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотечного майна у власність ПАТ «Дельта Банк».

В обґрунтування позову посилається на те, що 10 жовтня 2006 року між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 06/18/06-НВ, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 32979,00 доларів США з розрахунку 12.50 % річних за користування кредитом на строк з 10 жовтня 2006 року до 09 жовтня 2026 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним договором про надання споживчого кредиту, іпотекодавець - ОСОБА_1 за договором іпотеки № Б/Н від 10 жовтня 2006 року передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати та кухні загальною площею 29,8 кв.м., житловою площею 16,7 кв.м. та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі - продажу Р/№4394, укладеного 10.10.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого 10.10.2006 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кривицьким С.Ю. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 28 липня 2015 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі: 480 353,37грн.

26 червня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Кредитпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитним та забезпечувальними договорами. Таким чином ПAT «Дельта Банк» набуло статус нового кредитора та відповідно всіх процесуальних прав та обов`язків нового кредитора та набув права вимоги по кредитному договору.

З наведених підстав просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 06/18/06-НВ в сумі 480 353,37 грн., з яких: тіло кредиту 455673,19 грн., відсотки 20408,27 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №б/н від 10 жовтня 2006р., а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати площею 29,8 кв.м, житловою площею 16,7 кв.м. та належить іпотедодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу Р/№4394, укладеного 10.10.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого 10.10.2006 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кривицьким С.Ю., шляхом визнання права власності на нього за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду міста Львова від 22 березня 2017 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - відмовлено.

Рішення суду оскаржило Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», вважає його необґрунтованим, незаконним, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не врахував, що мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно. Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого ст. 3 Закону України «Про мораторій». Вирішуючи даний спір, районний суд у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України, не звернув увагу на вказані вимоги закону та обставини справи, не врахував, що дія Закону України «Про мораторій» унеможливлює виконання п. 6.2. кредитного договору № 06/18/06-НВ від 10.10.2006 року, згідно якого банк має право у разі невиконання позичальником умов кредитного договору та/або іпотечного договору вимагати дострокового його розірвання, припинення надання кредитів в рамках кредитної лінії, повернення одержаних кредитів, сплати нарахованих процентів за користування ними, відшкодування збитків, заподіяних банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, а у разі невиконання позичальником цих вимог звернути стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору та договорами застави/іпотеки, що можуть бути укладені в майбутньому в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за цим договором. Вважає, що, враховуючи неналежне виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, позовні вимоги є підставні та підлягають задоволенню. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 10 жовтня 2006 року між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 06/18/06-НВ, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 32979,00 доларів США з розрахунку 12.50 % річних за користування кредитом на строк з 10 жовтня 2006 року до 09 жовтня 2026 року.

Відповідно до п. 2.1.1 кредитного договору № 06/18/06-НВ від 10 жовтня 2006 року банк надав позичальнику кредитні кошти на купівлю квартири, загальною площею 29.8 кв.м., яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 , згідно договору купівлі-продажу № 4394 від 10 жовтня 2006 року в сумі 33 тисячі доларів США 00 центів.

10 жовтня 2006 року з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним договором про надання споживчого кредиту, іпотекодавець - ОСОБА_1 за договором іпотеки № Б/Н передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі продажу Р/№4394, укладеного 10 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого 10 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кривицьким С.Ю.

Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна № 67594229, сформованої 08 вересня 2016 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги № б/н від 26 червня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», ПАТ «Кредитпромбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Кредитпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитним та забезпечувальними договорами/а.с. № 22-27/, в тому числі відступлено право вимоги за кредитним та договором іпотеки, укладеним з відповідачкою.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором кредиту № 06/18/06-НВ від 10 жовтня 2016 року сума заборгованості ОСОБА_1 станом на10 лютого 2016 року становить 591765.68 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором позивач звернувся до відповідачки з листом-вимогою від 27.08.2015р. про погашення простроченої заборгованості в тридцятиденний строк у розмірі 2763,01 доларів США, що еквівалентний 60958,30грн., а у випадку невиконання вказаної вимоги позивач розпочне процедуру звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно.

Відповідно до п. 6.2 кредитного договору № 06/18/06-НВ від 10 жовтня 2006 року банк має право у разі невиконання позичальником умов кредитного договору та/або іпотечного договору вимагати дострокового його розірвання, припинення надання кредитів в рамках кредитної лінії, повернення одержаних кредитів, сплати нарахованих процентів за користування ними, відшкодування збитків, заподіяних банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, а у разі невиконання позичальником цих вимог звернути стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору та договорами застави/іпотеки, що можуть бути укладені в майбутньому в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за цим договором.

Відповідно до пунктів 1.3, 1.4 договору іпотеки № б/н від 10 жовтня 2006 року, у разі порушення іпотекодавцем зобов`язань, передбачених кредитним договором, або порушення іпотекодавцем умов цього договору, іпотекодержатель вправі звернути стягнення на майно з метою задоволення вимог, що підлягають задоволенню у відповідності до положень розділу 4 цього договору, на умовах передбачених цим договором. Заставна вартість майна за згодою сторін складає 32979,00 ( тридцять дві тисячі дев`ятсот сімдесят дев`ять) доларів США 00 центів, що курсом НБУ на 10 жовтня 2006 року (5,05 грн. за 1 долар США) складає 166543,95 ( сто шістдесят шість тисяч п`ятсот сорок три ) гривня 95 коп.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.5 договору іпотеки № б/н від 10 жовтня 2006 року за рахунок майна іпотекодержатель має право задовільнити свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення разом з усією сумою кредиту, процентів, штрафних санкцій та відшкодування збитків, які виникли із прострочення Іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором, витратами, пов`язаними із зверненням на стягнення на майно, витрати, пов`язані з утриманням чи збереженням майна, витрати на страхування майна, та інші витрати, обумовлені виконанням умов цього договору. Іпотекодержатель набуває право звернення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору або умов цього договору. Звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно, або прийняти його у власність в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у порядку, визначеним Законом України «Про іпотеку». У випадку, коли виконання п. 4.3 цього договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, в т.ч. на підставі виконавчого напису нотаріуса або звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду. Реалізація майна здійснюється іпотекодержателем самостійно шляхом укладення від свого імені договорів купівлі-продажу майна з третіми особами, а у разі звернення стягнення на підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса - в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому, згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку», правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

При цьому, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Висновки суду повністю узгоджуються з правовими позиціями Великої Палатии Верховнеого суду, висловленим у постанові від 21.03.2-18 року по справі №760/14438/15-ц, провадження № 14-38цс18.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачає можливості визнання права власності на іпотечне майно за рішенням суду. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з інших незаборонених законом підстав, зокрема, з правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України).

Спосіб захисту визнання права власності іпотекодержателя на обтяжене іпотекою майно є позасудовим і не передбачений як спосіб захисту права шляхом звернення до суду ні статтею 16 ЦК України, ні Законом України «Про іпотеку», ні договором, укладеним між сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні дані, і позивач на це не посилався, що банк намагався реалізувати своє право щодо набуття право власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом звернення до державного реєстратора.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Матеріали справи також не містять доказів того, що діями чи бездіяльністю відповідачка унеможливлює чи перешкоджає ПАТ «Дельта Банк» реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку і таких обставин не встановлено судом.

Матеріалами справи безспірно підтверджується, що сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі, вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено принцип презумпції правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь - який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку».

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта щодо неправильності покликання суду першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду на Закон України «Про мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки таке не спростовує висновків суду щодо відмови в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» з інших зазначених судом правових підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 13.08.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.