Ухвала

Іменем України

05 серпня 2020року

м. Київ

справа № 305/1931/15-ц

провадження № 61-7765ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.

розглянув касаційну ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Квасівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, управління Держгеокадастру у Рахівському районі Закарпатської області про скасування рішення сільської ради та визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Квасівської сільської ради, управління Держкомзему у Рахівському районі, ОСОБА_2 про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку.

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , Квасівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, управління Держгеокадастру у Рахівському районі Закарпатської області про скасування рішення сільської ради та визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 січня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 .

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із клопотанням про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2016 року клопотання ОСОБА_1 задоволено.

Призначено у справі за позовом ОСОБА_1 до Квасівської сільської ради, управління Держкомзему у Рахівському районі, ОСОБА_2 про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Квасівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, управління Держгеокадастру у Рахівському районі Закарпатської області про скасування рішення сільської ради та визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю судову земельно-технічну експертизу.

На час призначення судом експертизи, провадження у справі зупинено, а матеріали справи № 305/1931/15-ц надано у розпорядження експерта.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 червня 2016 року відновити провадження у справі.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 29 березня 2018 року первісну позовну заяву ОСОБА_1 до Квасівської сільської ради, управління Держкомзему у Рахівському районі, ОСОБА_2 про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку залишено без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 29 травня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Квасівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, управління Держгеокадастру у Рахівському районі Закарпатської області про скасування рішення сільської ради та визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю відмовлено.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь судові витрати в розмірі 15 144 гривні, з яких: 6 144 грн - витрати за проведення судової земельно-технічної експертизи, 7 тис. грн - витрати пов`язані із наданням професійної правничої допомоги, 2 тис. грн - транспортні витрати адвоката, який приймав участь у справі.

Додатковим рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 , задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 144 грн витрат за проведення судової земельно-технічної експертизи, 7 тис. грн витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги адвокатом, 2 тис. грн витрат, пов`язаних із відрядженням адвоката до суду.

Місцевий суд, задовольняючи заяву ОСОБА_1 , виходив з того, що заявником надані належні та допустимі докази на підтвердження витрат, пов`язаних з проведенням судової земельно-технічної експертизи, витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги та відрядженням адвоката.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Додаткове рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 листопада 2019 року скасовано, та ухвалено нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення з ОСОБА_2 судових витрат в частині надання правової допомоги у розмірі 7 тис. грн та пов`язаних з відрядженням адвоката у розмірі 2 тис. грн, залишено без розгляду.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з ОСОБА_2 судових витрат пов`язаних з проведенням експертизи у розмірі 6 144 грн, відмовлено.

Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 судових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги та з відрядженням адвоката, апеляційний суд залишив без розгляду з підстав, передбачених частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з ОСОБА_2 судових витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, апеляційний суд виходив з того, що призначена судом експертиза пов`язана саме з розглядом первісного позову ОСОБА_1 , який залишений без розгляду, а тому позивач не вправі ставити питання про компенсацію судових витрат, пов`язаних з розглядом такого позову.

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі додаткове рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 листопада 2019 року.

Заявник обґрунтовує касаційну скаргу неправильним застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 335/9780/15-ц, що стало підставою касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У відповідності до приписів статті 138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно з частинами другою, третьою статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до положень частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

З чого слідує, що у разі залишення позову без розгляду позивач не вправі ставити питання про компенсацію йому судових витрат, пов`язаних з розглядом такого позову.

Як встановлено апеляційним судом клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи подано до місцевого суду у березні 2016 року. На той момент у даному провадженні розглядався як первісний позов ОСОБА_1 так і зустрічний позов ОСОБА_2 . У самому клопотанні ОСОБА_1 вказаний саме як позивач, і таке обґрунтоване необхідністю з`ясування всіх обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов до правильного висновку про те, що призначена судом експертиза пов`язана саме з розглядом первісного позову ОСОБА_1 , а тому і витрати на її проведення у розмірі 6 144 грн, пов`язані саме з таким розглядом.

Таким чином, оскільки первісний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду, то останній не вправі ставити питання про компенсацію йому таких судових витрат.

З приводу витрат на правову допомогу у розмірі 7 тис. грн та пов`язаних з відрядженням адвоката у розмірі 2 тис. грн. слід зазначити наступне.

Апеляційним судом встановлено, що 22 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та адвокатом Підлуським В. Д. укладено договір про надання правової допомоги.

На підставі такого договору видано відповідний ордер серії ІФ №058187 від 25 вересня 2018 року. Отже, надання правової допомоги ОСОБА_1 адвокатом Підлуським В. Д. здійснювалося у даній справі вже після залишення первісного позову ОСОБА_1 без розгляду.

Відтак, правильним є висновок апеляційного суду про те, що надання такої правової допомоги не пов`язане з розглядом первісного позову ОСОБА_1 , а стосується виключно розгляду судом зустрічного позову ОСОБА_2 .

Враховуючи те, що у задоволенні позову ОСОБА_2 судом відмолено, то ОСОБА_1 , як відповідач у такому позові, вправі ставити питання про компенсацію йому понесених судових витрат, пов`язаних з таким розглядом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Апеляційним судом встановлено, що на момент ухвалення судом першої інстанції рішення від 29 травня 2019 року в матеріалах справи були відсутні всі необхідні документи, які б підтверджували розмір понесених ОСОБА_1 витрат на правовому допомогу адвоката Підлуського В. Д., був наявний лише договір про надання правової допомоги від 22 серпня 2018 року, який сам по собі не підтверджує факт понесення ОСОБА_1 судових витрат на правову допомогу. Розрахунок наданих послуг та квитанцію про їх оплату ОСОБА_1 долучено лише до заяви про ухвалення додаткового рішення, яка подана більш як через три місяці після ухвалення судом рішення.

А отже, в силу приписів частини восьмої статті 141 ЦПК України, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що місцевим судом обґрунтовано не взято до уваги докази, а саме, розрахунок наданих послуг адвокатом та квитанцію про їх оплату, оскільки вони подані поза межами п`яти днів після ухвалення рішення суду, що слугувало підставою для залишення без розгляду такої заяви у частині вимог, що стосувались витрат понесених під час розгляду зустрічного позову.

За таких обставин, правильним є висновок апеляційного суду про те, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 судових витрат за надання правової допомоги у розмірі 7 тис. грн та пов`язаних з відрядженням адвоката у розмірі 2 тис. грн, слід залишити без розгляду на підставі приписів абзацу 3 частини восьмої статті 141 ЦПК України.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц. Згідно вищенаведеного, суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до висновку суду касаційної інстанції.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц виклала висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо підстав для задоволення вимог про відшкодування судових витрат.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Квасівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, управління Держгеокадастру у Рахівському районі Закарпатської області про скасування рішення сільської ради та визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов