Дата документу 04.02.2020 Справа № 320/1127/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________________________
Справа № 22-ц/807/685/20 Головуючий у 1-й інстанції: Федорець С.В.
Є.У.№ 320/1127/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднов Олександр Анатолійович про визнання договору дарування недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування. Зазначав, що 19.11.2012 подарував належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 своєму сину ОСОБА_2 .. При укладенні договору сторони домовилися, що житловий будинок переходить у власність обдарованого за умови, що останній доглядатиме дарувальника, забезпечуватиме його всім необхідним та надаватиме щомісяця певну грошову суму для лікування. Посилаючись на те, що внаслідок похилого віку і тяжкої хвороби він неправильно сприймав фактичні обставини правочину і це вплинуло на його волевиявлення, фактично предмет договору сину не передавався, оскільки він продовжує проживати у своєму будинку, а також на невиконання відповідачем своєї обіцянки про надання йому догляду і матеріальної допомоги, просив суд про визнання договору дарування недійсним з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, як такого, що укладений внаслідок помилки.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2019 року відмовлено у задоволені позову.

Судове рішення мотивовано тим, що позивач не довів, що при укладенні договору дарування між сторонами мали місце будь-які домовленості щодо вчинення обдаровуваним дій майнового характеру на користь дарувальника і що стан здоров`я останнього міг негативно вплинути на сприйняття наслідків правочину.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції, посилаючись на зібрані у справі письмові докази про хворобу позивача, дійшов помилкового висновку про недоведеність факту хронічного захворювання на час укладення правочину. Вважає судове рішення таким, що постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення адвоката Бабкова Д.Ю., який підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_1 і просив про її задоволення, дослідивши зібрані у справі докази, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частинами першою-третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Встановлено, що 19.11.2012 сторони уклали договір дарування об`єктів нерухомого майна, за яким ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 10).

У пункті 8 договору сторони зазначили, що вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характер фіктивного чи удаваного правочину, тобто не є таким , що передбачено ст.ст. 234,235 ЦК України. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз,примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання договору дарування недійсним, позивач посилався на те, що фактична передача будинку обдарованому не відбулася, оскільки він продовжує проживати в спірному будинку. Позивач також указував на свій похилий вік, наявність тяжкого хронічного захворювання і сподівання на допомогу сина, що в сукупності мало свідчити про неправильне сприймання ним фактичних обставин правочину і вплинуло на його волевиявлення.

Проте відповідно до зібраних у справі доказів зареєстрованим постійним місцем проживання позивача, 1958 року народження, є не спірний будинок, який розташований в курортному селищі АДРЕСА_1 , а місто АДРЕСА_2 будинок АДРЕСА_3 ) (а.с.5-6).

Така ж адреса як місце фактичного проживання зазначена ОСОБА_1 і у позовній заяві, і в апеляційній скарзі, і в медичних документах, доданих до позовної заяви (а.с.8-9).

Отже фактичні обставини справи спростовують доводи позивача про те, що спірний будинок залишився місцем його постійного проживання, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги і про те, що фактична передача спірного будинку від дарувальника до обдаровуваного не відбулася.

У пункті 8 договору сторони домовилися, що під передачею об`єктів нерухомого майна за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваним від дарувальника ключів від будинку свідчить про те, що передача речі відбулася. Це відповідає ст.722 ЦК України, згідно із якою прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують належність дарувальнику предмета договору, або символів (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунку.

Представником позивача не заперечувалося у суді, що після укладення спірного договору ОСОБА_2 забрав документи на будинок і ключі, що у відповідності до п.8 договору і ст.722 ЦК свідчить про те, що передача будинку відбулася.

Доводи ОСОБА_1 про те, що його похилий вік і стан здоров`я вплинули на його волевиявлення є також безпідставними.

На час укладення договору дарування ОСОБА_1 було 54 роки, тобто у відповідності до вікової класифікації Всесвітньої організації охорони здоров`я він не відносився до осіб похилого віку.

До грудня 2011 року ОСОБА_1 був засновником і обіймав посаду директора Приватного підприємства будівельна компанія «ЗОДЧІ». Своїм наказом від 09.12.2011 №11 він як засновник компанії звільнив себе з посади директора компанії у зв`язку із виходом на пенсію за інвалідністю (а.с.12).

Згідно витягам із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 страждає на цукровий діабет 2 типу з 2011 року, за висновком МСЕК від 07.12.2016 його повторно визнано особою з інвалідністю П групи загального захворювання безстроково; за висновками про умови та характер праці йому протипоказана тяжка фізична праця, статичні динамічні напруги, робота на автотранспорті (а.с.7-9). Проте в доданих до позовної заяви медичних довідках не йдеться про розлад розумової діяльності хворого.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що позивач є грамотною досвідченою особою, створив і до грудня 2011 очолював власний бізнес, що спростовує його доводи про неправильне сприйняття ним правової природи договору дарування, укладеного у листопаді 2012 року. Хронічне захворювання позивача на цукровий діабет, за наявності якого його визнано особою з інвалідністю П групи, не є достатньою підставою для висновку, що під час дарування будинку своєму синові він помилявся щодо наслідків правочину. Належних і допустимих доказів того, що цукровий діабет вплинув на розумову діяльність позивача і його здатність адекватно розуміти зміст правочину матеріали справи не містять.

Очікування ОСОБА_3 допомоги від сина після укладення договору дарування не є підставою для висновку про те, що на час укладення правочину він помилявся щодо суттєвих умов договору.

За змістом ст.229 ЦК України не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Надавши оцінку всім зібраним у справі доказам у відповідності до вимог ст.ст.89,263, 264 ЦПК України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального права є неспроможними.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2020 року.

Головуючий: І.В.Кочеткова

Судді: А.В.Дашковська

О.М.Кримська